PŘEDMLUVA NAKLADATELSTVÍ

TATO kniha je součástí knižní řady „Zaváté doby se probouzejí“, která informuje, jak se lidstvu během jeho dějinného vývoje dostávalo bezprostředních pomocí ze Světla a jak z něho bylo duchovně vedeno.

Ze seznamu všech svazků uvedeného na konci knihy vyplývá, které významné historické osobnosti se podílely na tomto rozsáhlém koloběhu dění.

Knihy vznikly ve 30. letech dvacátého století pozoruhodným způsobem. Jejich obsah byl duchovně přijat, nebyl vymyšlen. Ve stvoření se totiž nic neztrácí, ale všechno živé dění zůstává nesmazatelně zachováno. Schopností přijmout a zaznamenat obsah jednotlivých spisů byli obdařeni povolaní lidé žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“. Z toho důvodu neuvádíme ani jejich jména.

Spisovatelé sledovali vždy zcela určité vývojové linie událostí. Protože každý z nich si všímal linie jiného druhu, je někdy určitá událost vylíčena z různých zorných úhlů.

Nezaujatý čtenář může sám v sobě prožít, že obsah knih odpovídá skutečnosti. Vyciťuje, že autory při jejich tvorbě nevedla fantazie, ale skutečné dění, které procitlo z tajuplného mlčení. S úžasem, možná i hluboce pohnut pozoruje, jak se zvedají závoje zakrývající velikou, významnou minulost. Získává tak široký duchovní přehled a dospívá k poznání souvislostí od minulosti až po dnešní dobu.

Děje popisované v jednotlivých svazcích se odehrávaly na zemi i mimo ni. Jejich výklad podává z hlediska zákonů stvoření logicky a bez mezer Abd-ru-shinovo dílo „Ve světle Pravdy“.

Abd-ru-shin čtenářům rovněž připomněl:

„Ve všech knihách, které smíte poznat a které vám podávají zprávy ze zavátých dob, je vám zřetelně a jasně ukázáno, jak mají lidé žít a jak musí jednat, aby měli úspěch.

Účelem toho, že vám to všechno smí být dáno, není pouze obohatit vaše vědění, ale ukázat vašemu duchu opět cesty, po kterých musí jít, aby postupně dospěl k poznání.

Na prožití jiných lidí je vám ukázáno, co vám Poselství zvěstuje a co od vás požaduje.“

V knižní řadě jsou zastoupeny osobnosti pocházející z mnoha různých oblastí. I to lze snadno pochopit.

Poznáme-li totiž učení všech těchto mudrců – počínaje Hjalfdarem (kniha Efesus) až po Krišnu, Zoroastra, Lao-c’a, Buddhu, Mohameda a ještě mnoho jiných – v podobě, jakou jim kdysi dali, zřetelně vidíme, že pozemské lidstvo bylo duchovně vedeno ze Světla jednotným způsobem.

Abd-ru-shin o tom ve svém odkazu píše:

„Kdyby lidé po tisíciletí nejednali vždy tak, jak jednají ještě dnes, kdyby všechno, čeho se jim dostalo ku pomoci, stále znovu nepřekrucovali, aby to přizpůsobili svým lidským názorům a pozemským přáním, bylo by nyní zde na zemi jen jedno jednotné učení, vycházející z vůle Boží. Neexistovalo by tolik různých vyznání.

Všechna učení, která dosud přišla na zemi, by společně tvořila jen jediný stupeň k podstavci, na němž má spočinout Pravda, tak jak to bylo v mnoha zaslíbeních lidem často zvěstováno.

Nebyly by rozdíly ve výkladech a tím méně v učeních samých!

Neboť všechna učení byla kdysi Bohem chtěna, byla přesně přizpůsobena jednotlivým národům a zemím a zformována zcela podle jejich tehdejší duchovní zralosti a vnímavosti.

Všechna učení původně vedla ve zcela přímém směru k Pravdě, kterou nacházíte v Poselství.

…Ti, kdo jednotlivá učení přinesli, byli připravovateli cesty pro samotné Slovo Pravdy.“

VIDOUCÍ OTEVÍRÁ ŠIROCE OČI A ZŘÍ.

PŘED JEHO ZRAKEM VYSTUPUJE ŽIVOT,

KTERÝ SE NESMAZATELNĚ VRYL

DO KNIHY TOHOTO VELIKÉHO STVOŘENÍ.

TAM, KDE divoký Kárún sbíral své vody z nesčetných tryskajících pramenů a pak se s bouřlivým hukotem hrnul přes skály dolů, se mezi výhrůžně čnějícími kamennými srázy rozprostírala velká planina.

Obklopovaly ji husté, neprostupné křoviny trnitého kozince, takže když se tam chtěl někdo dostat, musel si nejdřív prosekat cestu hradbami ostnatého křoví.

Jen v době, kdy si bůh slunce s bohem měsíce bratrsky rozdělili vládu nad lidskými dny, se tato rozlehlá pláň pokrývala zelení. Pak ale byla nesmírně krásná.

Traviny i lišejníky jiskřily jako drahokamy a za svého krátkého, sotva dvouměsíčního života se opájely světlem. Trnité křoviny se ozdobily sladce vonícími žlutými, jakoby sluncem planoucími květy. Ty se podobaly motýlům s překrásně vybarvenými křídly, kteří je obletovali.

Tehdy do této čarokrásné krajiny přicházely zástupy lidí. Kde objevili v divokých skalách místo, kde by mohli přenocovat, tam se utábořili. Atravan, kněz, jim totiž nedovolil, aby pobývali delší dobu přímo na planině.

Planina byla posvátnou půdou boha slunce Mithry, světlého, dobrotivého boha, který poskytoval požehnání a miloval lidi.

Proto se na jeho počest konaly vznešené, nádherné slavnosti. Skály se ozývaly ozvěnou jásavých hlasů lidí, kteří zpívali chvalozpěvy jemu ke cti.

Zdálky se občas ozval řev lva, ale ani jedno srdce se úzkostlivě nerozbušilo. Dokud byli lidé na Mithrově prostranství, nesměla se k nim dravá zvěř přiblížit.

Atravan přesně určil světové strany a pak se svými pomocníky, mobedy, horlivě chystal vysoká kamenná obětiště, na kterých měly být při setmění zažehnuty posvátné ohně. Směli mu pomáhat pouze dva nejstarší mobedi. Museli žít bezúhonným životem, protože posvátných kamenů se směly dotýkat jen úplně čisté ruce.

Zbývajících pět mobedů, z nichž nejmladší sotva odrostl chlapeckému věku, pobíhalo z místa na místo. Pobíjeli hady a myši, nebo se je alespoň snažili zaplašit.

Prostory pro stovky zbožných lidí byly připraveny. Nikdo se ale neodvážil vejít do zahrady boha Mithry dřív, než dal atravan svým zpěvem znamení k zahájení slavnosti.

Jedno obětiště stálo tam, kde zlaté paprsky zory zaháněly šeď Máonhovy říše. Bylo z nich největší. Druhé stálo přesně naproti a další dvě se nacházela vlevo a vpravo, všechna ve stejné vzdálenosti od sebe. Tři další tvořila uprostřed prostranství trojúhelník.

Zatímco atravan pronášel modlitby k Mithrovi, umístil na každém obětišti hlubokou železnou misku naplněnou suchými polínky.

Všech sedm mobedů muselo připravit svazky z pichlavých větví kozince. Jimi měli během celé slavnosti odhánět hmyz.

Dokud je nepoužili, museli je držet v rukou, aby se o ně nikdo neporanil. Bylo to někdy namáhavé, smět být mobedem však byla velká čest nejen pro samotného mladíka, ale i pro celou rodinu, takže každý z nich tuto námahu rád podstoupil.

Pak atravan poodešel za skalní výstupek a převlékl se do slavnostního oděvu.

Měl bílé vlněné roucho bez jakýchkoliv ozdob. Čelo mu obepínala drahocenná obroučka tak hustě posázená neleštěnými modrozelenými kameny, že zlato, z něhož byla vytvořená, nebylo ani vidět.

Vstoupil doprostřed prostranství a zatleskal.

Zpoza jiné skály vystoupily čtyři bíle oděné dívky. Volně splývající řízy, které halily jejich krásné postavy, zdobily stříbrné výšivky.

Hrdlo i modročerné vlasy spletené do copů jim v několika řadách ovíjely šňůry modrozelených kamenů.

Dívky držely v rukou zlaté nádoby se vzácným olejem a plnily jím misky. Během té doby atravan pronášel modlitby. Potom vzýval Átara, boha ohně, aby se milostivě zachoval ke slavnosti.

Átar byl mladší Mithrův bratr. Mithra mu daroval veškerý potřebný žár, a proto účastníci Mithrovy slavnosti doufali, že ji Átar nebude rušit. Nejmladší z trojice ohnivých bratrů byl Thraétaona, bůh blesku, nejneklidnější a nejméně ovladatelný.

Teď bylo všechno připraveno ke slavnosti.

Nejmladší kněžka přistoupila k atravanovi a zahalila mu bílou, bohatě vyšívanou hedvábnou rouškou ústa a nos, aby se jeho dech nesetkal s posvátným ohněm.

Kněžky roušku neměly, protože jejich dech byl považován za čistý.

Všechny čtyři pak zamířily slavnostním krokem za skalní výstupek, přinesly odtamtud nádobu s ohněm a pomocí ní zažehly oheň v sedmi miskách. Atravan se nepřetržitě modlil.

Když vzplála poslední obětní miska, kněz umlkl. Jeho místo u prostředních misek, z nichž šlehaly plameny, zaujala nejstarší dívka, pozvedla ruce a prosila bohy o požehnání.

„Vznešení, dejte, aby naše srdce byla čistá jako plamen, který stravuje všechno zlé!“ prosila stanoveným způsobem. „Sešlete do nás ducha posvátného ohně, aby nás vypálil a očistil!“

Odstoupila k obětní misce umístěné východním směrem, její družky zaujaly místo u tří dalších plamenů na kraji a atravan zůstal stát uprostřed.

Pak zvučným hlasem zanotoval píseň velebící společně Átara i Mithru.

Vtom začali na prostranství proudit ze všech stran účastníci slavnosti. Někteří přelezli skalní hřebeny, jiní proklouzli cestičkami prosekanými mezi houštím, všichni ale přicházeli důstojně, s vrozeným smyslem pro pořádek.

Jednu stranu prostranství zaujaly ženy v pestrobarevných oděvech, ozdobené krásnými náhrdelníky a čelenkami. Byl na ně velmi malebný pohled.

Muži stáli na protější straně. Měli nádherné, vysoké a štíhlé postavy a opálené obličeje. Přes černý, stříbrem bohatě vyšívaný oděv si většinou přehodili vlčí kožešinu a na hrudi ji sepnuli stříbrným řetězem. Vlasy si dali v zátylku krátce přistřihnout a na hlavu si posadili vysokou kožešinovou čapku.

Kdo došel na místo, připojil se ihned k atravanovu zpěvu, takže se za chvilku nesl k nebi mohutný chór mužských i ženských hlasů.

Když píseň dozněla, přinesla nejstarší kněžka atravanovi stříbrný pohár a stříbrný džbán se šťávou z rostliny hamao. Atravan pronášející modlitby naplnil pohár, upil z něho a pak jej podal dál.

Každý dospělý muž směl vypít doušek. Jakmile pohár vyprázdnili, přinesl jej někdo z nich kněžce a ta jej znovu naplnila.

Tato část slavnosti probíhala slavnostním způsobem a za naprostého ticha.

Když se z poháru napili všichni muži, vylila kněžka zbytek hamaové šťávy do obětní misky, u níž stála. Z plamenů začal vystupovat modravý dým a shlukoval se ve zvláštní útvary.

I když to trvalo jen chvilku, přece dívka stačila leccos postřehnout a mírně zpěvavým hlasem to pak oznamovala.

Shromáždění okouzleně naslouchalo. Každý vyrozuměl ze slov posvátné věštby něco zvláštního, co se týkalo jeho života v příštích dvanácti měsících.

Když dívka skončila, začal zástup jásat.

Měl to být dík Mithrovi, bohu slunce a světla, který jim opět daroval zaslíbení pro následující období.

Projevy radosti ukončilo atravanovo zvolání. Čtyři kněžky pak přistoupily k prostředním plamenům a zapěly píseň k poctě a chvále Dijanitry, čisté, vznešené paní.

Potom atravan pronesl dlouhou modlitbu. Kněžky se ženami se vzdálily ve slavnostním průvodu.

Každá žena a dívka si zapálila u nejbližšího obětního ohně připravený svazek suchého proutí, jako by chtěla roznítit oheň v domácím krbu posvátným plamenem.

Muži zůstali a sedli si do kruhu. Pověření účastníci slavnosti donesli kamenné džbány s kvašenou hamaovou šťávou a každý se mohl napít podle chuti. Nestalo se však, aby se některý napil opojného nápoje přes míru. V Mithrově zahradě se každý choval ukázněně.

Atravan si nechal přinést kožešiny a posadil se na ně. Přišli sem také mobedi.

Nastala noc. Máonha vysílal z tmavomodré oblohy k zemi chvějivé paprsky. Na planině se nemuseli obávat hadů a ostatní zvířata udržoval v bezpečné vzdálenosti oheň.

„Vypravuj, vypravuj!“ zaznělo povzbuzující volání.

Atravan se dal ještě chviličku prosit, jak to přikazoval dobrý zvyk. Pak se podíval směrem k nebesům a začal:

„Íránští muži! Vy víte, jak byl kdysi stvořen tento svět.

Moudrý, svatý duch Ahura Mazda[1] žil v sedmi nebesích úplně sám. Obklopovala ho samota. Jeho říše se táhly do nesmírných dálek, ale on byl sám, úplně sám.

A tak se rozhodl, že stvoří něco, co by mu působilo radost.

Vymýšlel si bytosti, a jak si je vymyslel, tak stály náhle před ním! Nejdříve si vymyslel Mithru, zářící slunce, neboť Ahura Mazda měl rád všechno světlé a jasné. Proto ze všech bohů, které stvořil, miluje Mithru nejvíce.

Vedle Mithry postavil Máonhu, boha bledé, tiché luny, který se měl s Mithrou dělit o den. Jeho světlo není tak silné jako Mithrovo, a proto měl převzít vládu nad začátkem dne, který my lidé nazýváme noc, aby jeho zářivější druh mohl nastoupit po něm.

Ale světlo luny je příliš slabé a občas úplně pohasne. Podívejte se, jak se jeho paprsky chvějí!

Ahura Mazda to viděl, a proto mu dal na pomoc druha Tištrju se zářícím pláštěm. Lidské oko nespočítá třpytivé hvězdy, které zdobí plášť boha hvězd.

Mithra zaprosil: ,Pane, daroval jsi Máonhovi bratra, daruj i mně někoho, abych nebyl sám!’

Ahura Mazda svolil. Daroval Mithrovi na jeho prosbu hned dva sourozence, ale ne proto, aby mu pomáhali. Měl oba divoké bratry – Átara, boha ohně, a Thraétaonu, boha blesku – střežit. Mithra však měl radost, že oba září jako on.

,Jsme ohniví bratři!’ volal do celého světa.

Ahura Mazda dál stvořil Vajna, boha větrů. Ten se přihnal zahalený širokým pláštěm, v jehož záhybech se skrýval celý rod čilých brachů – větry teplé i studené, mírné vánky i bouřlivé vichry. Hráli si s plameny a učili je tančit. Máonhovy paprsky jim ale připadaly příliš bledé.

Potom Ahura Mazda pomyslel na čistou bublající vodu, jak perlivě skáče, povídá, směje se, zpívá a hučí. Jak tak přemýšlel, zformovala se líbezná ženská bytost. Stála před moudrým Bohem, který ji vymyslel, s úsměvem a písní na rtech, s perlovými šperky v dlouhých splývajících vlasech: Aredví Súrá Anáhitá, Líbezná.

Najednou naplňoval sedmero nebes radostný život. Ahura Mazda však vzpomínal na svou dřívější samotu, která mu byla milejší než tento kypící život. Proto si vymyslel svět, v němž by tito bohové mohli vládnout. Chtěl na ně pohlížet shůry, kam by si je mohl jednotlivě zavolat, kdykoliv by zatoužil po jejich společnosti.

Hleďte, íránští muži, tak vznikla země, na které žijeme. Ahura Mazdovy myšlenky stvořily skály, vodu a rostliny, a bohové si hráli se zemí dlouhý, předlouhý čas. Člověk si neumí představit, jak vzdálená je tato doba.

Ahura Mazda byl spokojen, bohové byli zaměstnáni a nerušili ho. Sotva si to pomyslel, přišli s prosbou:

,Pane, sešli na zem tvory, kteří by nám byli podřízeni.’

,A jak by měli vypadat?’ zeptal se moudrý Bůh dobrotivě.

„Ať se nám podobají,’ prosila Aredví Súrá Anáhitá, Líbezná.

,Ať jsou jiní než my, těžkopádní a ne tak krásní jako my, ale silní a odvážní, abychom s nimi mohli také žertovat!’ zvolal Átar.

A tak Ahura Mazda vymyslel tvory: člověka podle prosby Anáhity a býka na přání Átara. Bohové se radovali a byli spokojení.

Opět uplynula nesmírně dlouhá doba. Během ní docházelo na zemi k častým změnám, protože bohové, kteří zde dole vládli, řídili dění neustále jiným směrem.

Člověk se rozmnožil, vzniklo mnoho druhů lidí a stejně tomu bylo i s býkem. Vznikla z něho všechna zvířata, která znáte. Z těchto zvířat si všichni bohové vybrali pro sebe zvláštní druhy a jim vládnou. To jistě víte.

Práci patří Vajnovi, ryby, plazi a žáby líbezné Anáhitě.“

Atravan umlkl. Džbány se vyprázdnily.

„Vypravuj dál,“ prosilo mnoho posluchačů.

Oheň ale už téměř dohasínal a byl čas věnovat se nočnímu odpočinku.

Druhého dne se v horách rozléhal veselý hlahol. Ženy sbíraly na občerstvení plody rostoucí na keřích, muži procházeli po okolí, nahlíželi do hnízd velkých ptáků, hubili jedovaté hady a mluvili o tom, co včera slyšeli.

Když se pak Mithra chystal ukrýt své paprsky, zazněl kovový zvuk. To jeden z mobedů rytmicky tloukl těžkou tyčí do gongu zavěšeného na jednom vyšším keři.

Jeho zvuk nebyl pěkný, ale daleko se rozléhal a byl pro muže znamením, že se mají shromáždit, aby naslouchali vyprávění kněze.

Horlivě se scházeli. Z větší části sice vyprávění slyšeli už dřív, ale atravan pokaždé volil jiný způsob líčení a vždy ke své řeči připojoval něco nového.

Jen jednou za rok takto všichni společně naslouchali a učili se. Z toho pak museli v myšlenkách žít.

Muži byli většinou pastýři dobytka a žili osaměle u svých stád. Měl proto dostatek času k uvažování. V myšlenkách pobývali s bohy a o nich teď směli opět slyšet.

Jeden za bledého Máonhova svitu poznával tajemství společného působení sil v přírodě, jiný čerpal z Mithrova žáru mužnou odvahu a neohroženost.

Když se prostranství zaplnilo a sotva se dalo očekávat, že ještě přijde nějaký opozdilec, zapálil atravan tři prostřední misky, v nich však už nebyl vonný olej.

Mobedové připravili zásobu suchých větví a udržovali oheň, který teď sloužil pouze k osvětlení prostranství.

Atravan se posadil. Dnes si oblékl tmavohnědý oděv z měkké vlny a přepásal si jej bílou šňůrou. Na čele neměl obroučku.

„Íránští muži, včera jsem vám řekl, jak nádherná byla země se vším, co na ní žilo, když byla stvořena.

Ahura Mazda, moudrý Bůh, ale viděl, že se lidé upjali na bohy, které viděli a kteří je ovládali. Kvůli nim zapomněli, že on, Ahura Mazda, stojí vysoko nad bohy a že by jedinou jeho myšlenkou mohlo všechno zaniknout, stejně jako to předtím stvořil.

Proto stvořil bytosti, jež mohl kdykoliv poslat k lidem, aby na ně zapůsobily svým vlivem, pomohly jim nebo je odměnily.

Měly však sloužit jemu, zdržovat se v jeho blízkosti a stát mezi ním a bohy.

Stvořil tak Pravdu v podobě překrásné ženy v modrém rouchu a s jasnýma modrýma očima. Kamkoliv ji vyšle, tam neobstojí žádný stín.

Za sestru jí dal Čistotu ve stříbřitě bílém oděvu a se světlým závojem zakrývajícím její líbeznou tvář. Je chladná jako sníh na nejvyšších vrcholcích našich hor, nepřístupná, a přece dosažitelná všem, kdo po ní touží.

Když Ahura Mazda vyslal obě sestry k lidem, viděl, že ti, kteří se k nim přidružili, se domnívají, že jsou lepší než druzí.

,To nesmí být, jinak lidé pokazí to, co jim mělo přinést spásu!’ pomyslel si Ahura Mazda, moudrý, dobrotivý Bůh, a ve své starosti o ně stvořil skromnou, nenápadnou ženskou bytost ve stříbrošedém oděvu. Jde za Pravdou a Čistotou a uchopí zlehka, šetrně ty, kdo by se rádi opájeli sami sebou.

Toto spanilé dítě se jmenuje Pokora. Má hluboko ve svém nitru ukrytý poklad, který do něj vložil sám Ahura Mazda, Bůh. Kdo pozná Pokoru a koho si ona zamiluje, ten získá blaženost.

Tyto služebnice věrně pomáhaly nejvyššímu Bohu. Byly mu milé a staly se pro něho nepostradatelnými.

Chtěl jim ukázat, že je s nimi spokojen, a dovolil jim, aby si vymyslely něco, z čeho by jejich působením mohlo pro lidi vzejít požehnání. Tomu, co samy vymyslí, měl potom v úmyslu vdechnout život a darovat jim to za odměnu.

Pravda si vymyslela Moudrost, která měla stále provázet duše usilující o pravdu. A Moudrost se stala její družkou.

Čistota se usmívala. Dobrotivý Bůh podle toho poznal, co si jeho nejmilejší dítě přeje, a daroval mu Rozkvět pro lidské duše, které se jí dají vést.

Muži, vy přece víte, že ten, kdo zde na zemi usiluje o čistotu, je radostí nás všech. Vzpomeňte si na své ženy! Vzpomeňte si na nejspanilejší pozemskou ženu, o níž víme, na kněžnu Dijanitru.

Pokora prosila: ,Pane, dej vzklíčit v duších lidí přání, aby to, co dostanou, chtěli dávat dál. Nech je najít cestu k druhým.’

A tak Bůh vymyslel Lásku, která zapomíná sama na sebe.

,Obklopuje mne šest čistých žen,’ pravil v zamyšlení. ,Vznikly z mých myšlenek. A je mou vůlí připojit k nim ještě muže – hrdinu! Ať má všechny ctnosti pravého muže!’ “

Při těchto atravanových slovech naslouchající muži ožili. Napřímili se a jejich tváře se rozzářily. Znali ctnosti, které jsou ozdobou hrdiny, a už odmalička usilovali o to, aby se stali opravdovými hrdiny.

Atravan vyprávěl dál:

„Uplynulo mnoho, přemnoho věků. Vznikalo a zanikalo jedno lidské pokolení za druhým. Ahura Mazdovi služebníci se věrně starali o obyvatele země. A Bůh pohlížel s radostí na své tvory.

Pak se stalo něco strašného. Abyste to pochopili, musíte vědět, že všechno špatné, co my lidé provádíme, padá dolů pod zem. Tam je místo, kde se shromažďuje všechno nečisté.

Tam přijdou i všechna špatná slova a všechny zlé myšlenky. A za tu dlouhou, dlouhou dobu, která uplynula od stvoření země, se tam toho nahromadilo nesmírné množství.

V mnohém, co tam dolů zapadlo, však byl ještě život. Tento život se seskupil, získal na síle a stal se z něho Angra Mainju, duch zla. Byl zrozen z veškeré pozemské nečistoty, takže mohl vytvářet také jen strašná díla. Věděl o Ahura Mazdovi a chtěl se mu vyrovnat.

,Jestliže ty žiješ v sedmi nebesích nad zemí,’ zvolal, ,pak já budu obývat sedm pekel pod zemí! Ty jsi stvořil bohy, no tak tě napodobím!’ “

Muži se otřásli hrůzou. Některým se sevřelo srdce, jiní zatínali pěsti a hrozili jimi.

Atravan však pokračoval:

„I když se Angra Mainju snažil, jak jen mohl, vytvořit bohy se mu nepodařilo. On sám totiž nebyl bůh, ale jen zlý duch, a to je velký rozdíl. Proto také mohl zplodit jen duchy.

Pohlédl vzhůru k nebi. Co by měl postavit na roveň Mithrovi, Máonhovi a Tištrjovi? Naplnila ho nesmírně velká touha. Tak vznikl Aži, velký, příšerný mračný had. Všichni jste ho již častokrát viděli, jak se k vám plazí a hrozí pohromou.“

Muži přikývli.

„Pak jeho zlé chtění vytvořilo Apaóšu, démona sucha, který způsobuje všem bohům neustále svízele a starosti. Angra Mainju se potom směje a považuje se za nejvyššího ze všech bohů.

Když však srovnával své zplozence se světlými bohy, zjistil, že jsou bez lesku, chabí a oškliví. Žádný z nich nemohl vedle světlých postav obstát. Angra Mainjua popadla strašná zlost a z ní se zrodil Aéšma, vztek. Má sílu jako nikdo jiný a vzhledem ke svému žáru by mohl patřit k plamenným sourozencům, má ale jednu velkou chybu – je slepý.“

Muži se smáli. Měli radost, že vztek musel zůstat za bohy. Bylo správné, že nemohl vidět, koho se zmocnil. Proto tak často škodil sám sobě i těm, které ovládl.

„Angra Mainju postupně zjišťoval,“ pokračoval atravan, „že Ahura Mazda si vymyslel ještě jiné zvláštní služebníky, kteří vyvíjeli blahodárnou činnost.

Musel proto zplodit i bytosti, které by byly schopny zničit to, co vybudovali světlí. Pečlivě zkoumal, bedlivě číhal, až věděl, jak na to.

Místo Pravdy vytvořil Lež, která na první pohled budila dojem, že je třpytivě krásná. Když se ale na ni někdo podíval pozorněji, viděl, že všechno na ní je falešné. Chovala se však k lidem velmi přátelsky, nechali se klamat a učili se nepravdě.

Spanilá Čistota se mu zdála být příliš nedotknutelná. Nevěděl, co by mohl proti ní postavit. Konečně vytvořil tři bytosti: Chtíče. Dorážely na člověka, strhávaly ho, až se nějak potřísnil. Pak už to s ním šlo rychle z kopce. Hlučící, nápadné, ječící Chtíče byly horlivými sluhy zlého ducha.

Proti Pokoře postavil Pýchu. S tím měl snadnou práci, protože právě Pýcha byla nebezpečím, které si člověk připravil téměř sám. Co se nepodařilo ostatním Angra Mainjuovým sluhům, to dokázala Pýcha, s níž šla ruku v ruce Sobeckost, protože i sluhové zla chtěli mít své druhy.

Lež si zvolila Lest, Chtíče zplodily Nemoc.

Se všemi těmito sluhy teď Angra Mainju hodlal uchvátit Ahura Mazdovu říši. Záleželo mu na tom, aby lidi ovládl. Čím více narůstala hromada špíny a nečistoty, tím byla družina zlého ducha mocnější.

Neumíte si představit, jak strašné to byly boje a kolik si vyžádaly obětí!“

Atravan se na chvíli odmlčel, takže se jeden posluchač zeptal:

„Proč Ahura Mazda, nejvyšší ze všech bohů, s odpůrcem neskoncoval? Jistě by to pro něho bylo snadné!“

„Samozřejmě,“ ujišťoval kněz, „mohl to udělat, kdyby chtěl. Ale on si přál, aby se jeho tvorové samo rozhodli pro dobré nebo pro zlé. Ať ten, kdo netouží po ničem jiném, klidně propadne Angra Mainjuovi, a tím i zkáze. To bylo lepší, než mít říši nesamostatných lidí.

Vy máte také radost, když jsou ve vašich stádech zvířata, která si sama umí s rozmyslem vyhledávat na pastvě potravu. Stádo dobytka, ve kterém pobíhá jeden kus slepě za druhým, je tupé. Proto dal moudrý Bůh lidem do vínku svobodnou vůli a dovolil jen, aby bohové a jeho služebníci pomáhali těm, kdo chtějí dobro.

Přitom zlo dobývalo jedno vítězství za druhým. Z kvetoucí zahrady, kterou země kdysi byla, se stalo moře kamenů a poušť, jak ji znáte dnes. Už si nedokážete představit zemi v její někdejší kráse. Jen když Mithra nechá dva měsíce rozkvétat naše pastviny, můžete vytušit, jak byla krásná.“

„Ale tak to přece nemůže věčně pokračovat,“ povzdechl si jeden z mladších mužů. „Jinak už z naší země nezůstane nic, z čeho by se mohli bohové a Ahura Mazda ještě radovat.“

„Ne, věčně to tak nemůže jít dál,“ potvrdil atravan. „Máme proroctví, že země nebude existovat věčně, i když bude trvat nesmírně dlouhou dobu. Tuto dobu rozdělil Ahura Mazda na tři období. Jsou stejně dlouhá. První trvalo od stvoření země až do doby, kdy na ní Bůh oživil prvního pračlověka a prabýka.

Druhé má skončit narozením připravovatele cesty, Zoroastra. Pak nastane třetí období, kdy bude lidstvu darován Saošjant, Pomocník, jehož bude zvěstovat Zoroaster.

Nevíme ještě, kdo je Saošjant, ani jakým způsobem zbaví lidi zla. Ale přijde a my budeme šťastní.“

Řečník si po dlouhém vyprávění vydechl, ale nevstal jako jindy. Bylo vidět, že chce ještě něco říci, možná to nejdůležitější.

Jeden z mužů využil tuto přestávku a přál si vědět:

„Bude to trvat ještě dlouho, než přijde ten připravovatel cesty?“

Kněz vstal. Slavnostně stanul před nimi.

„Íránští muži,“ prohlásil a kladl důraz na každé slovo, „vyprávěl jsem vám všechno tak podrobně jen proto, abych vám oznámil novinu.

Když jsme pátrali ve hvězdách, zjistili jsme, že se Zoroaster už narodil.“

Ozval se ohlušující jásot, takže nemohl mluvit dál. Dlouho je marně uklidňoval, až se mu konečně podařilo dostat se znovu ke slovu.

„Tím skončilo druhé období trvání naší země. Bude jí pomoženo, aby mohla být opět taková, jakou ji Ahura Mazda kdysi vytvořil. Vzdejme mu díky!“

S rozechvělým srdcem proslovil upřímnou modlitbu a pak muže propustil. Snesla se noc.

Nadešel třetí den slavnosti. Zúčastnily se jí opět i ženy. Přicházely velmi rozechvělé, protože muži jim sdělil velkou zvěst o narození připravovatele cesty.

Tento poslední den slavnosti začal v poledne, kdy Mithra stál na obloze nejvýš. Ohně nezapálili, zato naplnili misky vonným olejem a ten šířil lahodnou vůni.

Atravan zaujal místo mezi muži, mobedi se opět ujali svého úkolu a zaháněli dotěrná a škodlivá zvířata.

Posluchači se malebně rozesadili, muži a ženy přísně odděleně.

Jedna z kněžek přistoupila k prostředním kamenům a zpěvavě vyprávěla o mračném hadu Ažijovi, který si usmyslil, že zatemní celou oblohu. Hrozivě se plazí vzhůru, stále více zakrývá modrou nebeskou báň, neustále narůstá do šířky, polyká hvězdy z Tištrjova pláště a chňapá po Máonhovi, který je příliš drobné postavy, než aby se mohl bránit.

Náhle za ním vyskočí Thraétaona a rozmáchne se svištícím mečem po nestvůře. Zasahuje dobře a utíná hlavu od ohavného trupu. Tělo se s rachotem řítí k zemi. Ještě dlouho se kroutí v horách.

„Chvála tobě, Thraétaono!“

Vypravěčka ustoupila dozadu a její místo zaujala druhá kněžka.

Rovněž napůl zpěvavě, ale v jiné tónině a v odlišném rytmu začala líčit, jak Angra Mainju daroval mračnému hadovi jinou, kousavější hlavu. Tentokrát si mračný had předsevzal, že bude postupovat opatrněji. Hvězdy a měsíc nechal na pokoji, svým tlustým a těžkým tělem však zakryl veškeré nebeské světlo tak, že ani Mithrovy silné paprsky už nemohly proniknout k lidem.

V té chvíli vzplál spravedlivým hněvem a vyrazil s taseným mečem druhý plamenný syn: ohnivý duch! Neudeřil na Ažijovu novou hlavu, ale sekal křížem krážem do jeho ohyzdného tlustého těla, takže z něho proudila krev až na zem. Aži stále více slábl a umdléval, až konečně také on klesl dolů.

„Buď pochválen i ty, Átare!“

Předstoupila třetí kněžka. Držela v rukou malý strunný nástroj a tiše na na něj doprovázela.

Vyprávěla o Apaóšovi, démonovi sucha, který se jednou na příkaz zloducha zmocnil vlády. Celé týdny nespadla ani kapka deště. Lidé i zvířata zmírali žízní.

Všechno se obracelo k Ahura Mazdovi s modlitbou obsahující prosbu o vláhu. Ale moudrý Bůh věděl, že se Apaóšovi podařilo dosáhnout vlády jen proto, že se lidé stali špatnými. Záleželo tak na nich, jestli se změní.

Konečně to zpozorovali a snažili se polepšit. Teprve pak dovolil nejvyšší Bůh svým služebníkům, aby zasáhli. Bohové požádali Aredví Súru Anáhitu o vodu a ta slíbila, že jí dá tolik jako vždy. Na nebi ať zařídí všechno potřebné oni sami.

Služebníci začali přemýšlet, jak to zařídit, aby Apaóša nevypil všechnu vláhu. Konečně se dohodli.

Tištrja vyslal ohnivé hvězdy s dlouhými ohony, které měly za úkol napadnout démona a zranit ho současně na více místech. Démon pak s řevem zalezl do sedmi pekel.

Teď musely všechny hvězdy táhnout vodu vzhůru. Také Máonha jim pomáhal. Brzy byl nahoře dostatek vláhy, takže bohové mohli spustit déšť. Zpočátku padala vláha dolů ve velkých, těžkých kapkách, potom déšť zhoustl a konečně se shora na vyprahlou zemi lily blahodárné proudy vody.

„Díky vám, dobrotivé hvězdy!“

Jako poslední přišla nejvyšší kněžka. Vyprávěla, že zloduch zplodil nového sluhu: Klam. Všude se staví před Pravdu a překáží její práci mezi lidmi. Měli by proto dávat pozor, aby mu nepadli za oběť.

Modlitbou kněžky byla slavnost ukončena. Lidé se ihned vydali na cestu domů, protože bylo příjemnější putovat v Máonhově záři než pod žhavými paprsky Mithry.

Když mobedi rozebrali všechna obětiště a před přístupy na prostranství postavili z kamenů val, opuštěná planina u pramenů Kárúnu ztichla.

Jako poslední opustil místo atravan pohroužený do hlubokého přemítání.

Směl lidu oznámit, že se narodil připravovatel cesty. Budou tomu rozumět? Pochopí, co to znamená? Uplyne jednatřicet let, než bude připravovatel cesty moci začít plnit svůj úkol. Tak dlouho bude nutné ještě čekat. Toho se už asi nedožije.

A ZATÍMCO atravan, jak bylo jeho posláním, putoval z místa na místo a vyhledával a vyučoval pastýře u jejich stád i pány v jejich kamenných zámcích, narodil se mladé dvojici na pokraji odlehlé solné pouště chlapeček – přesně v době, kterou oznámily hvězdy.

Staré ženy, které matce pomáhaly, se velmi podivovaly, že maličký vstoupil do života s úsměvem místo očekávaného křiku.

„Chceš snad být něco zvláštního, dítě?“ říkaly si. „Čekáš od života něco krásného?“

Na dětské tvářičce však zůstal slunný úsměv, jako by se v ní zrcadlilo jakési jiné světlo. A přece pro malého Sádího začal život velmi těžce: za tři dny mu zemřela matka.

Krásná a něžná Zarát se již nemohla radovat ze svého děťátka. Nepozorovaně opustila tento svět a děťátko bylo odkázáno na péči starých žen.

Jeho otec Džami, který svou ženu vroucně miloval, nechápal, proč odešla a zanechala mu dítě, s nímž si nevěděl rady.

O hříbata pečoval s plným porozuměním a obratně. Bylo to jeho povolání a věnoval se mu ze všech sil. Ale malý človíček mu stál v cestě. Zarát si ho měla přece jen vzít s sebou!

Když maličký v noci plakal, otec vstal a odešel do ohrady ke koním. Chtěl raději spát u nich, než být se vzlykajícím děťátkem. Nikdy však nebylo slyšel Sádího hlasitě křičet, jak to dělají jiné děti.

Staré ženy o něho střídavě pečovaly, byly ale už rozmrzelé. Čekaly na ně jiné povinnosti, měly vlastní domácnost.

Džami by si měl vzít jinou ženu, žen je přece dost, navrhovaly mu nejrůznější ženy. Džami však nechtěl ani slyšet. Nakonec se rozzlobil a vyhrožoval, že když ho budou takto soužit, vezme dítě a zanese je do hor. Přestaly mu proto domlouvat, ale už nepřišly.

Džami byl se Sádím sám teprve několik dní, ovšem uvědomoval si, že to tak nepůjde dál. Aby dítě netrpělo hladem, dával mu pít od klisny, to však k udržení mladého života nestačilo.

Jednoho dne ráno stál stál Džami sklíčeně u lůžka maličkého. Nemůže přece kvůli dítěti zanedbávat své koně. Má Sádího zavinout a vzít s sebou?

Hleděl na chlapečka, který se bezstarostně a vesele díval do světa. Vtom překročila práh jeho prostého obydlí krásná, urostlá žena v dlouhých tmavých šatech.

Bez pozdravu přistoupila k muži a zadívala se chlapečkovi do očí.

„Ubohé dítě, ty už nemáš matku,“ řekla měkce. „Džami, svěř mi toho chlapce, chci ho vychovávat.“

Džami polekaně pohlédl na ženu. Byla ztepilé postavy a její obličej měl jemné rysy. Copy bílé jaké sníh si nezkrášlila žádnými ozdobami. Líbila se mu. Má se však odloučit od dítěte?

Už dřív si pohrával s touto myšlenkou, protože mu dítě bylo na obtíž, ale teď, když se našel někdo, kdo by mu je chtěl vzít, mu připadalo nemožné se od něho odloučit.

Oba dlouho mlčeli. Žena chápala, že muž se nemůže ihned rozhodnout. Náhle s jistotou prohlásil:

„Jestliže ke mně přicházíš z lásky k bližnímu, pak pochopíš, že neprokážeš dítěti nic dobrého, když ho vezmeš z prostředí, ve kterém se narodilo. Pokud máš opravdu na mysli dobro dítěte, zůstaň u něho. Budu tě ctít a nedopustím, aby se ti něco přihodilo. Buď paní mého domu a já se stanu tvým sluhou.“

„Zůstanu,“ odpověděla žena prostě. Odložila velký hedvábný šátek zahalující její postavu a vzala chlapečka mateřsky do náruče.

Maličký vycítil ženinu lásku a zajásal.

„Na dítě sotva dva týdny staré je velmi chápavý,“ pochválila žena chlapečka a věnovala se mu tak, jako by zde byla odjakživa.

Džami byl na rozpacích. Rád by vyrazil za svými koňmi na lepší pastvu, ale nevěděl, jestli může odejít.

Žena se ohlédla přes rameno a ujistila ho:

„Můžeš jít klidně po své práci, Džami. Neboj se, maličkého ti nevezmu. Kdykoliv se vrátíš, najdeš ho dobře zaopatřeného. Jenom pověz sousedkám, že jsem tady na tvé přání, všechno ostatní už zařídím sama.“

„Jak tě mám nazývat, když o tobě budu mluvit?“ chtěl vědět muž a žena se mu svěřila:

„Jmenuji se Madana.“

„Nechtěla bys mi prozradit, odkud jsi? Tys věděla, že Sádí osiřel? Kdo ti to pověděl?“

Madana se na něho vlídně usmála:

„Přijde čas, kdy mi bude dovoleno ti to sdělit. Důvěřuj mi, Džami!“

Žena si svým pohledem i slovy úplně získala mužovo srdce. Poděkoval a rozloučil se s ní.

Dítě se ocitlo v dobrých rukou. Nic mu nechybělo. Když Madana vyřídila nejnutnější domácí práce, které jí šly rychle od ruky, posadila se vedle lůžka maličkého a zpívala mu.

Pěla tiché, sladké písně, vyvolávaly úsměv na dětské tváři. Kromě toho vyšívala překrásné věci, jaké ženy, které občas nahlédly do obydlí, ještě nikdy neviděly.

Zpočátku se sousedky chovaly k cizí ženě nedůvěřivě, ale její jasné oči a láskyplná slova přispěly k tomu, že přestaly být zaujaté. A když nakonec ženy ještě zjistily, že Madana ví mnohé, co jim všem pomáhá, nemluvily o ní nikdy jinak než pochvalně a utíkaly se k ní se svými starostmi.

Vždy uměla pomoci, na rány měla balzám, na zármutek útěchu.

„Madana je jako kněžka,“ říkaly.

To je přivedlo na myšlenku poprosit cizinku, aby jim vyprávěla o bozích a věčných pravdách. Večer, kdy se ženy jindy smály a bavily, teď sedávaly kolem ní a naslouchaly.

Uměla vyprávět o podivuhodných věcech, o jakých od nikoho ještě neslyšely. Mohly se jí také bez ostychu na všechno zeptat a vždy dostaly vlídnou odpověď. Sádí přitom ležel v postýlce a rozhlížel se velkýma, vědoucíma očima.

„Téměř se zdá, že rozumí tomu, co vykládáš, Madano,“ poznamenaly často ženy. A Madana se pokaždé vyjádřila stejně:

„On to zná a rozumí tomu.“

Sousedky se smály. Musely však přiznat, že Sádí byl hned od narození neobyčejné dítě. Při výborné péči rostl a prospíval, přesto však zůstal něžným dítětem s jemnými končetinami, jako by ani nebyl syn chovatele koní, ale dítě rodičů z urozeného rodu.

Jednoho dne rozkvetl v Džamiho zahrádce květ, jaký ve zdejším kraji ještě nikdo neviděl. Z malého kmínku porostlého lesklými zelenými lístky vyrůstal na štíhlém stonku tmavočervený květ vydechující silnou sladkou vůni.

O tom, že kmínek zasadila Madana, ženy věděly. Zvědavě zjišťovaly, co je to za květinu, a prosily o semena této vzácné rostliny.

Večer Madana vyprávěla o něčem novém:

„Nahoře v nebeských zahradách je zahrada, která je ze všech nejkrásnější a je plná těchto květin. Jmenují se růže a jsou symbolem Boží lásky.

Ahura Mazda je nechává pěstovat s obzvláštní péčí. Má totiž rád jejich tmavočervené květy, jež vypovídají o tak velké kráse. Má rád jejich vůni, která se line všemi nebesy. Těmto vzácným květinám se ale daří pouze tam, kde se snoubí láska s čistotou.

Čistota, nejspanilejší ze všech bohyň, poprosila Ahura Mazdu, aby byly některé z těchto květů darovány chudé zemi. Měly vnášet vůni a krásu do života žen.

Všude, kde duši ženy naplňuje čistota, kde pohnutkou jejích činů je láska k druhým lidem, se může dařit růži, tmavočervené královně květin.

V této velké říši se vyskytují kraje, které jsou jako růžová zahrada. Vanou tam mírnější větry než tady, ženy jsou méně drsné…“

„Je růže květinou kněžny Dijanitry, o které vypráví báj?“ přerušila ji jedna z posluchaček.

„Ano, byla Dijanitřinou květinou,“ potvrdila Madana. „Proč ale říkáš zvěsti o Dijanitře báje? Tato vznešená, ušlechtilá kněžna skutečně žila.“

Ženy však teď nechtěly slyšet o kněžně, ale toužily mít růže. Jestlipak jsou opravdu dost čisté, aby se této nebeské květině dařilo i u nich?

Madana slíbila, že až k tomu bude čas, zasadí jim do každé zahrádky jednu sazenici růže. Sousedky měly radost.

Odkud asi Madana ty růže dostala? Rády by to věděly, žádná se však neodvážila se o tom zmínit. Madanina vlídná osobnost šířila kolem sebe něco, co vzbuzovalo odstup.

Čas od času přišel Džami, aby se podíval na svého synka. Vždy zjistil, že znamenitě prospívá, a spokojeně odešel.

Sádí se učil běhat a mluvit jako každé jiné dítě. Hrával si také rád s dětmi ze sousedství, jen při tom projevoval velmi silnou vůli. Nikdy nechtěl nic špatného, ale co chtěl, to také prosadil. Hádkám se vyhýbal.

Dosáhl toho, oč usiloval, a to podle okolností buď důrazným požadováním nebo prosbou. Při hrách stál v čele ostatních a hry si také sám vymýšlel. Většinou v nich vystupovali bohové a hry znázorňovaly boje se zlými mocnostmi.

Děti žily zcela podle toho, co jim vyprávěla Madana. Bylo pro ně samozřejmé prosit při každé malé nebo větší nepříjemnosti bohy o pomoc.

PLYNULA LÉTA. Ve všech zahrádkách kvetly růže a ženy byly šťastné. Všude vyrůstaly dobré děti, zdravé a čilé. Madanin vliv se všestranně projevoval.

Sádímu bylo sedm let, když jeho otec opět jednou zavítal domů.

Džami s radostí hleděl na šťastného chlapce s jemnými končetinami, hezkým obličejem a usměvavýma očima.

„Nastal čas, Sádí,“ řekl otec, „aby ses naučil jezdit na koni.“

„To už umím, otče,“ hrdě přiznal chlapec. „Madana mi dovolila jezdit na koni už dávno.“

Muž se udiveně podíval na ženu. Madana klidně prohodila:

„Svěřils mi chlapce, Džami, ne děvčátko. Vychovával jsem ho jako chlapce, a až ho teď vezmeš s sebou na pastviny, neudělá ti ostudu.“

„Mám ho vzít s sebou?“ zakroutil Džami nevěřícně hlavou.

Na to ještě nikdy nepomyslel. Madana však s naprostým klidem poznamenala:

„Je načase, aby jeho výchova přešla z rukou ženy do rukou muže. Džami, jestliže si podle toho zařídíš svůj život, může se od tebe naučit mnohému. Bohové určili, abys byl jeho učitelem, jinak by ho dali do jiného domu.“

Otočila se a bez dalších slov začala balit do uzlíku chlapcovo šatstvo.

„Až se ráno vydáte na cestu k pastvinám, musíš vzít tyto věci s sebou. Má ještě příliš křehké tělo na to, aby mohl několik týdnů nosit stejné oblečení. Není zvyklý mít na sobě něco zašpiněného.“

Potom přistoupila k Sádímu, který na ni hleděl očima plnýma porozumění.

„Žij blaze, můj chlapče. Bohatě ses mi odměnil za mou lásku. Děkuji Ahura Mazdovi, že jsem o tebe směla pečovat. Nezapomeň, čemu jsem tě mohla naučit. Především nezapomeň, že na tebe čeká velký úkol!“

Přívětivě pozdravila Džamiho a opustila dům tak prostě a samozřejmě, jak do něho před sedmi lety vešla.

Džami se za ní díval a vůbec nic nechápal, chlapec si ale rychle setřel z tváří několik slz.

„Proč odchází? Kdo to vlastně je!“ uklouzlo otci ze rtů.

Chlapec udiveně zvedl oči.

„Otče, ty to nevíš? Je to žena z jiného národa, kterou k nám poslali bohové, abych byl správně vychován.“

„Z jiného národa?“ zarazil se otec. „Jak ses do dozvěděl?“

„Madana mi to sama řekla. Teď se může vrátit tam, odkud přišla.“

„Ano, to je možné,“ připustil Džami, pořád však neměl jasno. „Ale kdo byla Madana? Odkud přišla?“

„O to jsem se nikdy nezajímal,“ odpověděl sedmiletý chlapec se vznešeností, která se u něho někdy bezděčně projevovala.

„Je to velmi ušlechtilá paní a já jsem ji měl rád.“

To muž také cítil. A teď odešla bez toho, že by jí třeba jen jediným slovem poděkoval!

Klesl na kolena vedle svého lůžka a z hloubi duše děkoval Ahura Mazdovi za milost, které se mu dostalo. Vroucně prosil i o bohaté požehnání pro Madanu.

Druhý den ráno zamkli otec a syn obydlí a vydali se na širé pláně, aby hnali koně od pastviny k pastvině.

Sedm roků zůstal chlapec pod ochranou otce, jak to určil Ahura Mazda. Během té doby zesílil na těle i na duchu.

Otec ho naučil všemu, co potřeboval k životu. Od koní se naučil radostné odvaze a ušlechtilému chování. Své nejlepší učitele ale našel mezi nejmenšími Ahura Mazdovými služebníky, kteří vyvíjeli činnost v lesích a na polích, pod zemí i v řekách. Byli velmi moudří a naučili chlapce mnohému.

Pevně spojili mladou duši s pozemským prostředím, v němž měl působit jako připravovatel. Zatím si toho však nebyl vědom. Dokonce zapomněl, že ho čeká zvláštní úkol. Maličcí mu to neřekli. Věděli, že přijde doba, kdy se to bude smět, ba dokonce bude muset dovědět.

Když uplynulo sedm let, otec vycítil, že se bude muset Sádího vzdát. Jakým způsobem se v něm toto cítění probudilo, nedokázal říci, věděl ale, že se nemýlí.

Zdálo se mu naprosto nemožné, aby se rozloučil s chlapcem, který mu byl milý jako zřítelnice vlastního oka. Úpěnlivě prosil Ahura Mazdu:

„Veliký a moudrý Bože, ty, který znáš člověka, vidíš, že se nemohu od Sádího odloučit. Nechci už, aby byl mým pomocníkem, jestliže si to nepřeješ. Pošli mu učitele, já se o něho postarám. Jen mi chlapce ponechej.“

Ihned sice cítil, že jeho prosba není správná. Vždyť jak by s ním nějaký učenec mohl táhnout od pastviny k pastvině a nocovat pod širým nebem? Ale i když se to příčilo zdravému rozumu, prosil a žadonil dál:

„Ó Vznešený, jistě najdeš nějaké východisko. Nedokážu se Sádího vzdát!“

A Ahura Mazda našel východisko, na jaké Džami vůbec nepomyslel.

Když se Sádí jednoho dne probudil, leželo vedle něho otcovo mrtvé tělo. Duch je nepozorovaně opustil. Kam odešel? Chlapec na to neuměl odpovědět. Věděl ještě příliš málo o věcech, které se nedají uchopit rukama.

V dané chvíli to však nebylo tak důležité jako starosti, které na něho doléhaly. Jak má naložit s otcovým tělem? Jak se sám postará o tak velké stádo koní? Co jen má dělat?

Uvědomil si, jak je mladý a bezmocný. Vtom si vzpomněl na Madanina ponaučení. Často mu říkala:

„Pro tebe nikdy neexistuje ,nemohu’. V každé životní situaci pohlížej vzhůru. Jestliže budeš čistý, dostane se ti pomoci.“

Vzpomněl si na to v pravou chvíli. Téměř jako odpověď na nevyslovené prosby ho naplnila velká odvaha.

Pak přišli jeho maličcí přátelé.

„Musíš vykopat jámu, Sádí,“ řekli vlídně. „Do ní uložíš tělesnou schránku Džamiho. Tak to bude správné.“

Když Sádí pochoval tělo, zdálo se mu, jako by slyšel mocný hlas:

„Došel jsi na místo, kde se tvá cesta rozdvojuje. Sám si smíš vybrat, kterou cestou se dáš.

Můžeš být pastevcem koní, jako byl tvůj otec. Všemu potřebnému ses naučil a pomocníky najdeš snadno. Staneš se zámožným, váženým mužem a budeš se moci oženit, až k tomu bude čas. To je jedna cesta, je široká a příjemná.

Druhá cesta je úzká. Vede vzhůru sutí a kamením, vyžaduje odříkání a přemáhání. Možná nikdy nenajdeš ženu, která by se odhodlala s tebou po ní kráčet.“

Hlas umlkl a v Sádím se probudila vzpomínka na jiné Madanino ponaučení:

„Tvá cesta povede vzhůru. Vyhýbej se cestám vedoucím po pohodlných rovinách!“

Sádí bez váhání zvolal:

„Volím druhou cestu, vím, že je pro mne určena!“

„A nechceš vědět, co ti přinese, k jakému cíli tě dovede?“ zjišťoval hlas.

„To se dozvím, až po ní půjdu,“ prohlásil Sádí odvážně a radostně se usmíval.

Tímto rozhodnutím, které učinil pro celý svůj pozemský život, skončilo jeho dětství. Dospěl v jinocha a ten vykročil vstříc svému úkolu. Usnul s děkovnou modlitbou na rtech.

KDYŽ SE Sádí probudil, přistoupili k němu dva muži. Jeden se podobal Džamimu, druhý byl světlejší a nějak zvláštní.

První ho oslovil:

„Hledám svého bratra Džamiho. Dostal jsem zprávu, že mě potřebuje.“

„Pak jsi nejspíš Sádif,“ konstatoval Sádí bez sebemenšího údivu. „Ano, potřebuji tě, protože můj otec Džami odešel do Garódmánu, odkud není návratu. Nemohu se stát chovatelem koní. Kdo by se měl ujmout stáda, když ne ty?“

„Proč bych to neudělal?“ pronesl Sádif rozvážně. „Co jsem živ, vždy jsem si přál mít koně. Dáš mi je všechny?“

Než se mohl Sádí vyjádřit, promluvil druhý muž:

„Vyber si jednoho koně pro vlastní potřebu, Sádí. A vyber si kobylu, kterou bude mít Sádif pro tebe na chov. Ať ti věrně opatruje všechny potomky této kobyly. Budeš je potřebovat.“

A Sádí vybíral.

Byl moudrý, jeho otec mu dal výbornou školu. Vzal si mladého černého hřebce a k chovu určil bílou kobylu.

Sádif byl spokojený a slíbil, že bude věrně opatrovat kobylu i hříbata. Stal se přece najednou bohatým mužem, on, který celý život jen sloužil u jiných lidí jako čeledín.

Jako by to bylo samozřejmé, obrátil se Sádí na cizince:

„Mohu jít s tebou?“

Sádif si myslel, že tento muž je dobrý známý jeho bratra. Nebylo mu nápadné, že se Sádí k němu připojil.

Rozloučení bylo krátké. Sádí se vyhoupl na svého vraníka, jemuž říkal Klusák, zatímco k muži na zavolání přiklusal světlý kůň. Společně odjeli.

Sádif se za nimi dlouho díval. Pak si zavýskl radostí a ujal se svého úkolu u koní.

Sádí jel dlouhou dobu vedle svého průvodce mlčky. Velmi rád by věděl, odkud je a kdo ho k němu poslal. Náhle mu ale vytanulo na mysli třetí Madanino ponaučení:

„Jestliže se k tobě přiblíží světlé bytosti, jejichž původ neznáš, na nic se neptej. V pravou chvíli se dovíš, co máš vědět.“

Tak spolu jeli dva dny a jen občas vyměnili pár slov. V noci odpočívali pod širým nebem.

Třetího dne dojeli do velké osady, jakou Sádí ještě neviděl. Domky se podobaly těm, které znal ze své otčiny, byly však větší, krásnější a světlejší.

Jeden z největších patřil atravanovi a toho teď navštívili. Zdálo se, že je už o Sádího příchodu informován, protože uvítal jezdce jako dlouho očekávané přátele.

„Vida, můj nový mobed. Je to švarný jinoch!“

Zatímco se Sádí staral o svého hřebce, vstoupili oba muži do atravanova domu. Za chvíli vyšel Sádího průvodce opět ven a vyzval ho, aby se s ním trochu prošel po zahradě vzadu za obydlím.

Tam mu pověděl, že má z vyššího příkazu zůstat u atravana a naučit se všemu, co mu tento kněz může sdělit.

Ať nepovažuje žádnou službu, která od něho bude požadována, za příliš nepatrnou, ať nepokládá žádný úkol za příliš nepohodlný. Všemu se má ochotně podvolit. Až nebude nic, čemu by se mohl ještě naučit, dostane příkaz jít dál.

Sádímu bylo zatěžko odloučit se od svého průvodce, sotvaže se s ním seznámil. Ten si toho všiml a přátelsky ho ujistil:

„Teď od tebe odcházím, ale opět se uvidíme. Ve všech rozhodujících chvílích tvého života ti budu smět být nablízku.“

Sádí k němu vděčně vzhlédl. Pak ho cizinec opustil, a pokud měl Sádí předtím ještě nějaké pochybnosti, teď mu bylo jasné, že cizinec stejně jako Madana pochází z jiného národa.

Zatímco ještě uvažoval, co má dělat, uslyšel zavolání. Atravan, velmi starý bělovlasý muž, stál na prahu svého domu a hleděl na nového mobeda.

„Budeš bydlet u mne, Sádí,“ oslovil ho vlídně, „protože tady v osadě nemáš rodinu. Vyprávěj mi nejdřív o svém dosavadním životě. Kdo byli tvoji učitelé?“

A Sádí vyprávěl o Madaně, jíž děkoval za to nejlepší, o svém otci Džamim, který otužil jeho tělo, a o maličkých, kteří mu ukázali, jak jsou lidé spjati s přírodou, jež je obklopuje.

„Ještě toho mnoho nevím a musím se hodně učit, otče,“ dodal Sádí skromně, když se mu se vším svěřil.

„Povím ti všechno, co vím. Není toho ale mnoho, můj synu. Už dlouho cítím únavu a tělo mi neslouží. Nemohl jsem pochopit, proč mě Ahura Mazda dávno neodvolal z této země. Teď mi v tobě vyrůstá nejkrásnější úkol mého života. Děkuji za to velikému, moudrému Bohu!“

Od té doby atravan Sádího soustavně zasvěcoval do celého učení, jež hlásal.

Nový mobed brzy postoupil natolik vpřed, že ho atravan mohl vyučovat spolu s budoucím atravanem, který se už několik let připravoval na své povolání. Co ten musel pracně získávat učením, probouzelo se v Sádím okamžitě.

Zdálo se, jako by již všechno věděl, dokonce lépe než stařičký učitel. Jestliže někdy něco okamžitě nepochopil, neptal se hned, ale odešel se svou otázkou ven do zahrady. Tam si rád sedl na kámen, který objevil v hustém křoví.

Pak přivolal malé pomocníky a rozmlouval s nimi o tom, čím se zabýval ve své duši. Většinou si otázku ujasnil už tím, že ji vyslovil. Často však ani maličcí nevěděli, jak naložit s moudrostí, se kterou k nim Sádí přišel. Potom si byl jist, že něčemu neporozuměl, nebo že se atravan mýlil.

Pro mladého Sádího bylo velkou událostí, když mu atravan dovolil, aby ho doprovázel do hor na slavnost rovnodennosti. Směl na ní působit jako mobed, i když se ještě nikdy žádné slavnosti nezúčastnil.

S příkladnou horlivostí sestavoval z kamenů obětiště. Celé jeho myšlení bylo modlitbou.

Viděl maličké bytosti, jak pilně pomáhají všem, kdo se zabývali odstraňováním křovin a přípravou květin. Bylo mu také dáno částečně vidět světlé bytosti z výšin a uvědomit si síly, které z nich vycházely.

Sama slavnost ho naplnila nesmírnou radostí. Jeho úcta ke starému atravanovi vzrostla. Poprvé se setkal s kněžkami, jejichž čistá služba mu připomenula Madanu.

Pak přišel večer a s ním atravanovo vyprávění. Sádí seděl v kruhu ostatních mobedů a naslouchal, jako by jeho život závisel na tom, aby mu neuniklo ani jediné slůvko.

„Hvězdy nelhaly,“ vyprávěl stařec, „když před téměř šestnácti roky ohlásily, že se narodil připravovatel cesty, Zoroaster. Od té doby získáváme neklamné důkazy, že pobývá na zemi a připravuje se na svůj vysoký úřad.“

„Je mi šestnáct let,“ pomyslel si Sádí, „takže je vlastně téměř tak starý jako já. Jestlipak ví, jaký bude jeho úkol na zemi?“

Najednou jím projelo:

„Komu má připravovat cestu?“ Pak bezstarostně zvolal: „Otče, vyprávěj nám o tom, jemuž smí Zoroaster připravovat cestu!“

Několik posluchačů otočilo hlavu po mobedovi, který se svým dětským hlasem odvážil se o to zajímat, ale většině přítomných promluvil ze srdce.

Atravan se pronikavě zadíval na Sádího. Proč to chce vědět? Potom ale stařec poznal, že svou prosbu vyslovil bez postranního úmyslu, a rozhodl se, že se k tomu vyjádří.

„Zoroaster má zvěstovat Saošjanta, Pomocníka, který přijde vysvobodit zemi z Angra Mainjuových pout,“ prohlásil slavnostně.

„Jemu pak bude dáno, aby se o tomto Svatém dověděl všechno, co my můžeme ze starých proroctví jen vytušit. Máme staré věštby, které se mezi atravany ústně předávaly.

Jedna uvádí, že Saošjant vyčistí zemi, jako by ji vymetl koštětem z kozincového proutí. V jiné se říká, že bude mít oči, které uvidí všechno, co v sobě člověk skrývá. Bude vědět, co si lidé myslí a co cítí, aniž by mu to řekli. Podle toho pak s nimi bude jednat, a ne podle toho, jak se budou jevit navenek.“

Atravan umlkl. Brzy nato pohasly ohně a muži se rozešli.

Tuto noc měl Sádí své první vidění.

Bylo mu, jako by stál na vrcholku nesmírně vysoké hory a díval se dolů do nížin, kde lidé pobíhali z místa na místo. Náhle to však už nebyli lidé, ale hadům podobné bytosti s rozeklanými jazyky a sliznatými výměšky, na které se přilepilo všechno, co jim přišlo do cesty. Zmocnil se ho hnus, až se mu udělalo špatně, ale byl jako přikovaný a musel se dívat.

Vtom se nad ním rozevřela nebesa a dolů sjel ten, kdo byl zároveň Síla, Světlo a Pravda. Vjel mezi hady a uťal jim hlavy. Země se proměnila v bažinu plnou krve a slin. Tato hnusná tekutina vysoko vystřikovala, ale Toho, který přišel z nebe, nezasáhla.

Ozval se jakýsi hlas:

„Pohleď na Pomocníka, jak vyčistí zemi!“

Zbytek noci strávil Sádí v modlitbách. Byl rozechvěný až do hloubi duše a nedokázal si ujasnit, co se s ním předtím dělo. Snil snad, nebo měl skutečné vidění?

Když ráno zašel za atravanem, aby mu přinesl ovoce, kněz okamžitě postřehl, že se Sádímu asi přihodilo něco zvláštního. Nechtěl ale nic vědět.

Poslední den vyprávěla vrchní kněžka, že Angra Mainju mohl opět vytvořit nového pomocníka – tolik zla mu lidé dodali. Tento nový zloduch se nazývá Lakota.

Chodí bez oblečení, protože chce šetřit na každém cáru, aby jej zpeněžila. Nedopřeje si jediné sousto ani doušek. Chamtivými prsty se přehrabuje ve svých pokladech nebo v tom, co považuje za poklady. A lidé ji svým jednáním musí napodobovat.

Tu a tam se ozvali posluchači a potvrzovali, že takové lidi již poznali. Jsou to ubozí, politováníhodní tvorové, kteří se už neumí radovat. Dokonce i jejich poklady jim způsobují utrpení, protože mají strach, že o ně přijdou.

Po skončení slavnosti sestoupil Sádí po boku starého atravana do údolí. Tam čekala na kněze nosítka a na nich ho mobedi zanesli domů.

Sádí směl jet na Klusákovi. To byla rozkoš! Vyrazil vpřed jako šipka, obrátil se a zase se rychle vrátil ke starci, který ho s potěšením pozoroval. S červenými tvářemi a se zářícíma očima pak Sádí jel chvíli vedle nosítek, až ho opět přemohla bujnost a radost ze života a tryskem se vzdálil.

„Sluší se to na mobeda?“ poznamenal s kyselým výrazem ve tváři jeden starší mobed. „Právě se směl zúčastnit posvátné slavnosti na hoře a teď vyvádí jako rozpustilé hříbě!“

Atravan ho ale hned umlčel.

„Nechte ho,“ řekl s porozuměním. „Na něm je všechno pravé. Každé cítění ho zcela naplňuje.“

Na chvíli se pohroužil do myšlenek a pak dodal:

„Jeho život bude velmi těžký a vážný. Dopřejte mu radost mládí.“

Blížili se k osadě, v níž kněz bydlel, když vtom potkali skupinu jezdců. Jeli na nádherných koních, kteří měli přepychové postroje, jaké bylo možné vídat jen u knížat.

U obydlí, kde mobedi právě pomáhali atravanovi z nosítek, sesedli jezdci z koní. Jeden muž k němu přistoupil a uctivě ho pozdravil.

Přál si s ním mluvit a doprovodil ho do domku. Ostatní jezdci obdivovali Klusáka, který se svým malým vzrůstem nápadně lišil od jejich koní.

Sádí se nijak neostýchal a klidně jim prozradil, odkud kůň pochází.

„Byl bys vítaným společníkem v naší jezdecké družině,“ smál se jeden z jezdců a v černých vousech se blýskaly jeho bílé zdravé zuby.

„Kdo jste?“ zjišťoval Sádí.

Ochotně ho informovali:

„Náš pán, který právě mluví s knězem, je mocný kníže. Patří mu tato velká země, která sahá od moře k moři. Chce svou říši důkladně poznat, a proto jezdí od jednoho území ke druhému, od osady k osadě.

Většinou se nenechá poznat. Pak je to vždycky velmi zajímavé, protože se tímto způsobem dozví, co si o něm lidé skutečně myslí. Zažijeme velmi mnoho krásného, ale také hodně hrozného.“

Muž by nejspíš pokračoval, ale vtom atravan zavolal Sádího k sobě.

Když mladý mobed vstoupil dovnitř, kníže seděl na jediné pohodlné židli. Kněz se spokojil s lůžkem upraveným z pokrývek. To se Sádímu nelíbilo. Kníže byl o tolik mladší než on!

Málem by svou nelibost projevil slovy, ale v té chvíli mu kněz oznámil, že knížeti Háfizovi se zalíbilo jeho jezdecké umění a chce ho získat jako průvodce na své dlouhé cestě říší.

„Naučil ses u mne všemu, čemu jsem tě mohl naučit, synu,“ pronesl stařec laskavě. „A pak, mé dny jsou sečteny. Pomyšlení, komu bych tě potom měl svěřit, velmi tížilo mou duši. Bude dobře, když teď pod vedením knížete poznáš lidi nejen dobré, ale i špatné. Tyto znalosti ti budou pro pozdější život nesmírně prospěšné.“

Nezjišťovali, jestli je Sádí ochoten s knížetem odjet. Opravdu by se těžko rozhodoval. Jeho mladická mysl se těšila na dobrodružství, jeho dětská vděčnost ho poutala ke starci, který teď pravděpodobně bude čekat na svůj skon v osamění.

Chtěl vyjádřit tyto city, ale atravan mu pokynul, aby mlčel. Kníže Háfiz vstal.

„Dnes už dál nepojedeme. Ráno se však pro tebe zastavíme, Sádí. Připrav se a nachystej i svého koně, abys nás mohl doprovázet!“

Těžkým krokem opustil místnost.

Stařec i mladík chvíli mlčeli, až konečně mladík oslovil dětským způsobem starce:

„Je to Ahura Mazdova vůle, abych šel s tímto knížetem, otče?“

„Už před několika týdny jsem dostal zprávu, že po slavnosti si pro tebe přijedou jezdci, Sádí. Teď mi kníže Háfiz sdělil, kdo ho poslal právě sem, takže nepochybuji, že moudrý Bůh, který řídí tvůj život, určil i tuto změnu,“ potvrdil mu stařec.

„Ale já se nikdy nestanu knížetem. K čemu mi pak bude život po boku knížete Háfize?“

Bylo to poprvé, kdy Sádí zapochyboval o něčem, co bylo podle všeho už pevně stanoveno.

Atravan se na něho nezlobil. Trpělivě a laskavě mu ještě jednou vysvětlil, že právě teď může poznat lidi a tyto znalosti bude později potřebovat pro svůj úkol.

„Můj úkol?“ podivil se Sádí. „Otče, mohl bys mi říci, co ze mě jednou má být? Vím jen, že nebudu chovatel koní. Toho jsem se dobrovolně zřekl,“ dodal.

Atravan se usmál.

„Kromě povolání chovatele koní, jehož ses zřekl, je ještě celá řada takových, která bys mohl vykonávat. Počkej, co ti bude přivedeno co cesty.

Nastane den, kdy tvá duše s jásotem pozná, že to, co se od tebe bude žádat, je tvůj vlastní život. Pak neotálej ani okamžik. Pevně se chop toho, co se ti bude nabízet. Mezitím se toho nauč tolik, kolik můžeš.

Synu, tento poslední večer bych ti chtěl povědět ještě něco: dostaneš se do kontaktu s mnoha zlými lidmi, poznáš je po všech stránkách. Poslechni svůj vnitřní hlas, až tě před nimi bude varovat. Poznej je dobře, aby tě později nemohli oklamat, ale drž se od nich stranou, i když se budou ucházet o tvou přízeň.

Zůstaň tak čistý, abys mohl kdykoliv přímo pohlédnout Madaně do očí. Víc ti nemohu říci.“

Hluboce dojatý Sádí se rozloučil se svým stařičkým učitelem. Bylo to tak správné, protože časně zrána se objevili jezdci, aby ho vzali s sebou. Nikoho z těch, s nimiž v poslední době pobýval, už nespatřil.

V ŽIVOTĚ Sádího nastala opět změna. Tentokrát byla pronikavá. Musel se oblékat do jiných šatů, nemohl již jednat podle svého uvážení a dělat, co sám uznal za vhodné. Musel se naučit sklánět se víc než před jednou vůlí.

Byl nejmladší v družině, a proto na něho připadly všechny malé i větší práce.

Mezi svými kamarády, se kterými si hrával, býval vždy ten, podle něhož se všichni řídili. Teď musel být ten, kdo neměl právo vůbec cokoliv říkat. Musel mlčet, i když mu to, co druzí požadovali, nebylo po chuti.

Zdálo se, že se kníže Háfiz o něho nestará od chvíle, co rozhodl, jaké šaty má dostat a vedle koho má jet. Ale jeho nezájem byl jen zdánlivý. Ve skutečnosti kníže bystře pozoroval nejmladšího, který mu byl svěřen do ochrany.

U knížecího dvora žil starý mudrc, který byl kdysi Háfizovým učitelem. Kníže ho ctil jako otce a ještě stále si od něho nechával radit.

Tento mudrc jménem Čadžava k němu přišel krátce před jeho odjezdem a oznámil mu, že musí k sobě vzít jednoho mladíka, který se teď učí u atravana, a poskytovat mu poučení. Zjevil mu to Ahura Mazda.

Háfiz se ale smí o tomto příkazu zmínit jen atravanovi. Co se týká ostatních záležitostí, musí zvolit vhodnou formu, aby mladého Sádího zcela nenápadně vřadil do své družiny.

Mladý muž je určen k tomu, aby vykonal velké dílo, a znalost lidí i země je pro něho důležitá. Je však nezbytné, aby se naučil také sloužit, protože se ještě nikdy nemusel podřizovat vůli druhého, jestliže tato vůle nebyla v souladu s jeho vlastní.

Sádího otevřená a upřímná povaha těšila knížete, který se zřídkakdy setkal s vnitřně opravdovým člověkem.

Líbil se mu i způsob, jakým se Sádí uměl hájit proti posměškům druhých. Dělal všechno, co od něho žádali, ale nikomu nelichotil. Když něco udělal neobratně, nechal si ukázat, v čem chybil, a podruhé to už udělal lépe.

V jízdě a péči o koně daleko vynikal nad ostatní. Naproti tomu byl úplně nezkušený v zacházení se zbraněmi. Když mu dal kníže meč a přikázal, aby se nechal poučit, jak s ním má zacházet, celý zděšený se zajíkl:

„Pane, nebudu snad muset prolévat krev?“ Ostatní se hlučně zasmáli. Kníže mu to však laskavě vysvětlil:

„Máš pravdu, Sádí, prolévat krev je hřích. Kdyby ale druzí chtěli, aby tekla tvá krev, pak je správné, abys uměl použít zbraň na svou obranu. Nauč se proto zacházet s mečem a tas ho jen tehdy, když ti to přikáže tvůj vnitřní hlas.“

Posměváčci zmlkli a podívali se užasle na knížete, který s nimi ještě nikdy nemluvil tímto způsobem.

Když se chystali přenocovat ve volné přírodě, postavili na příkaz knížete stany. To Sádí vůbec neznal. Raději spal pod širým nebem.

„Nebojíš se hadů?“ zajímalo ostatní.

„Poprosím maličké, aby je ke mně nepustili, dokud spím,“ odpověděl Sádí klidně.

„Jaké maličké?“ přáli si vědět jeho druzi.

„Malé Ahura Mazdovy služebníky,“ poznamenal Sádí samozřejmě.

Členové družiny se tomu zase zasmáli. Ale kníže je opět pokáral. Požádal Sádího, aby jim vyprávěl o neviditelných služebnících, s nimiž udržuje tak důvěrné kontakty.

„Jsi na tom mnohem lépe než my, Sádí,“ řekl kníže s nádechem smutku ve hlase, „že můžeš vidět malé bytosti a rozmlouváš s nimi. Obávám se, že my k tomu nejsme dost čistí. Asi jsme se se o to připravili.“

Ostatní popudilo, že Háfiz začal tak zjevně stranit nováčkovi. Rozhodli se, že Sádímu způsobí bolest.

Nic nebylo jeho srdci tak drahé jako jeho Klusák. Mezi ním a zvířetem byl zvláštní důvěrný vztah. Druhým se často zdálo, že se zvířetem rozmlouvá. Když Klusákovi ublíží, zarmoutí ho to.

O půlnoci proto vklouzli dva z nich do ohrady, kde se pásli koně. Rychle našli Klusáka, který byl mnohem menší než ostatní zvířata. Jeden z mužů se sehnul, aby Klusáka chytil za přední nohu, když vtom dostal tak prudký úder do hlavy, že se skácel na zem.

Druhý muž chtěl svému společníkovi přispěchat na pomoc, ale cítil se jako ochromený, jako přikovaný na místo. Měl dojem, jako kdyby ho nespočet maličkých rukou drželo za nohy. Zděšeně pomyslel na Sádího neviditelné přátele.

„Pusťte mě, maličcí!“ prosil pokorně, „nikdy už neudělám nic zlého!“

V tom okamžiku byl volný. Oddechl si a cítil, jak se ono neznámé, co ho obklopovalo, vzdaluje. Vzal svého omráčeného druha do náručí a odnesl ho do stanu. Ten za několik hodin přišel k sobě.

Oba se rozhodli, že o svém zážitku nebudou nikomu vykládat. A zatímco si jeden z nich jen předsevzal, že příště nechá Sádího na pokoji, druhý si z této noci odnesl neochvějnou víru v malé bytosti.

Vyhledával Sádího společnost a nechával si o nich neustále vyprávět.

Brzy některé z nich také viděl. Teď chápal, proč je Sádí tak šťastný z kontaktu s těmito přáteli. Vždyť i on sám se cítil být šťastný díky vědomí, že ho všude obklopují dobrotiví pomocníci.

Kníže Háfiz projížděl se svou družinou zemí.

Sádí poznával mnoho krajů a nejrůznější druhy lidí. Zjistil, že existují rozlehlé kraje, kde lidé o bozích nechtějí nic vědět. Řeči o nich pokládali za pohádky pro děti. Když se jich zděšený Sádí zeptal, kdo řídí jejich osud, odpověděli mu:

„My sami.“

Přitom ale měli všichni nesmírný strach z démonů a dévů, především z Drudže, ducha smrti. Sádí to nechápal. Jestliže popírají moudrého Boha, pak musí přece také odmítat zloducha.

V noci k sobě Sádí často volal malé bytosti, které se vyskytovaly i v těchto krajích, a chtěl znát jejich názor na to. Jednoho dne mu maličcí podali vysvětlení:

„Lidé se stali tak špatnými, že musí mít stále strach. Jejich duše už nenacházejí východisko. Mají strach z Angra Mainuja, že se jim od něho dostane odplaty za jejich činy. Nechtějí už nic vědět o dobrém Bohu, protože se bojí, že když se k němu budou hlásit, stihne je mnohem horší trest.“

„Vždyť je to právě naopak,“ rozhorlil se Sádí. „Kdyby se lidé utíkali k Ahura Mazdovi a litovali svých provinění, pomáhali by jim všichni bohové. Co by jim mohl Angra Mainju udělat?“

Maličcí vážně naslouchali a přikyvovali.

„Mělo by se to povědět lidem!“ zvolal Sádí. „Nechcete to udělat, maličcí?“

Ne, oni nechtěli. Věděli, že by na ně lidé vůbec nedbali.

„Oni nás už nevidí, smějí se, když se o nás mluví,“ sdělili maličcí rozhořčeně Sádímu.

„Ty jim to musíš říci. To bude tvůj úkol, světlý člověče!“

„Můj úkol?“ podivil se Sádí. „Ach ne! Já přece nic nejsem. Nemám ještě ani povolání, i když mně brzy bude sedmnáct let. Sám nevím, co ze mě jednou bude. Ale připravovatel cesty se už narodil. Ten to lidem poví,.“

Maličcí měli z jeho názorů radost.

Knížecí družina dorazila do jiného kraje. Tady měli lidé bohy, ale v podstatě to byl Angra Mainju, koho vzývali. Říkali mu Ahriman a tvrdili, že je to velký, vědoucí duch, který pomáhá lidem na zemi k moci a bohatství, k vládě a ke štěstí.

Sádí si dodal odvahy a oslovil jednoho muže, který o tom vyprávěl: „A co se s vámi stane později?“

„Kdy později?“ zeptal se muž, i když dobře věděl, co měl Sádí na mysli.

Ale Sádí se nedal odbýt:

„Jednou musíte zemřít a zanechat zde svůj pozemský majetek. S sebou si jej nemůžete vzít. Co z vás pak bude? Chcete odejít do Garódmánu tak chudí, nazí a bosí?“

„Co je nám po tom, co bude později? Nevěříme v život po smrti, proto si jej tady na zemi co nejvíc zpříjemňujeme. Také Ahriman říká, že jakmile jednou umřeme, je po všem. To nám stačí.“

„Ano, pro vás potom skončí všechno dobré, to vím také,“ vážně potvrdil Sádí.

Většina přítomných mužů na jeho řeči nic nedala. Byli rádi, že nepohodlný mladík, který jim to připomněl, umlkl. Jen jeden z nich zvedl oči, zasažený zvukem mladého hlasu.

Když Sádí zamířil do ohrady podívat se na Klusáka, šel muž za ním.

Přál si vědět, co Sádí myslel svými slovy. Sádí mu pak celou noc o všem vykládal a vysvětloval mu to. O mnoho starší muž naslouchal s opravdovým zájmem. Ráno Sádímu poděkoval a daroval mu kámen zasazený do zlata.

„Přijmi jej ode mě jako upomínku na dnešní noc. Nos kámen pod oděvem. Možná ti tímto způsobem oplatím službu, kterou jsi mi dnes prokázal. Děkuji ti!“

Ohromený Sádí si zavěsil klenot na krk. Připadalo mu, že je kámen zvláštním způsobem teplý a živý, takže jej pak rád nosil.

Kníže Háfiz však projížděl i kraji, kde lidé pevně věřili v Ahura Mazdu, měli dobré mravy a žili radostným, činorodým životem.

Bylo nápadné, jak se tam všechno dařilo. Širá země se podobala velké růžové zahradě, zářila a voněla. Těmito zahradami procházely půvabně oděné ženy, pečovaly o květiny a tiše si při tom zpívaly. Kolem nich skotačily děti.

„Takové je to asi v Garódmánu,“ prohodil Sádí.

Kníže, který zaslechl jeho poznámku, přikývl a dodal:

„Ale proč to v celé obrovské říši není všude takové jako zde?“

„Protože jinde lidé zapomněli na Ahura Mazdu,“ pospíšil si Sádí s vysvětlením. „Až přijde Zoroaster, bude to lepší. Uvede lidské duše zase na správnou cestu.“

„Jen jestli bude moci,“ přerušil ho kníže bolestně. „Věř mi, Sádí, připravovatel cesty bude mít nesmírně těžký úkol.“

„Mně připadá nádherný!“ zvolal Sádí nadšeně. „Mohl bych mu závidět. Je teď stejně starý jako já. Chtěl bych být jeho sluhou!“

JEDNOU večer dorazili do velmi hornaté krajiny. Jak bylo zřejmé, stával kdysi nahoře v divokých skalách palác. Kníže Háfiz ukazoval vzhůru:

„Podívejte se, to jsou trosky paláce, ve kterém kdysi žil nejušlechtilejší ze všech knížat, kníže Ara Mazdah se svou manželkou, líbeznou Dijanitrou. Znáte přece tu zvěst?“

Přisvědčili a dívali se s napětím vzhůru do změti kamenných rozvalin.

„Tam nahoře už nikdo nebydlí?“ obrátil se kníže na jednoho usedlíka, který k nim přispěchal.

Místní obyvatel mu potvrdil, že tam skutečně nikdo nebydlí. Po smrti syna knížete Ara Mazdaha se při jednom zemětřesení sesula větší část paláce. Výstup nahoru je nebezpečný.

Povídá se sice, se je tam pod kamením ukryté nesmírné bohatství, ale ještě nikdo, kdo chtěl poklad vyzvednout, se odtud nevrátil živý.

„Naši starci říkají,“ šeptal muž tajuplně, „že kníže Ara Mazdah nebyl člověk z masa a krve, ale že to byl sám Ahura Mazda, který po jeden lidský život pobýval tady na zemi pod tímto jménem, aby byl blízko lidem a mohl přispět k tomu, aby se polepšili.

Všechno umění, jemuž se lidé naučili, se odvozuje od tohoto knížete, zatímco květinová nádhera v údolích a na horských úbočích je připisována Dijanitře. Tím se dokládá, že nemohli být lidmi z masa a krve. Nesmí se však o tom mluvit nahlas, protože je to posvátné tajemství.“

Zamyšlený Sádí také naslouchal mužovu vyprávění. Nevěřil této báji. Chápal ale velmi dobře, že tak čistý člověk, jakým beze sporu kníže Ara Mazdah byl, mohl přinášet svému okolí požehnání. Pomyšlení na to ho zcela naplňovalo.

Brzy si našel místo k odpočinku. Zvolil je tak, aby měl před očima zříceninu, která ozářená měsíčním světlem shlížela tajuplně do údolí.

Tuto noc měl své druhé vidění.

Viděl dítě, jak přistupuje k troskám paláce. Bylo světlé a jasné a zářivě krásné. Nad jeho hlavou se vznášel bílý pták s rozepjatými křídly, jakého Sádí ještě nikdy neviděl. Shůry na dítě dopadal zlatý paprsek.

Najednou zvedlo světlou hlavu a rozpřáhlo ručky. Pak vstoupilo na cestu, kterou mu ukázal zlatý paprsek. Jeho kroky byly klidné a jisté, zázračný bílý pták je doprovázel.

Cesta dítěte vedla do daleka a během ní vyrostlo. Kráčelo dál jako rek, jemuž není rovno. Zlatá cesta se rozšířila! Zdálo se, že dlouho vede nad zemí, potom se zvedla vzhůru. Rek se stal zářící postavou a zmizel ve světle.

Sádího srdce naplnil hluboký smutek. Vtom zaslechl hlas, který ho utěšoval:

„Ty víš, že veškerý život probíhá v kruhu. Také tento kruh se uzavře. Modli se a čekej!“

Sádí se začal modlit. Úpěnlivě prosil, aby se světlý rek znovu přiblížil k ubohé zemi. Najednou se přistihl, že se již nemodlí k Ahura Mazdovi, ale že vzývá světlou postavu, kterou viděl, jak mizí:

„Ó, ty světlý reku, dítě z nebeských výšin, vrať se! Země tě potřebuje. Nikdo kromě tebe ji nemůže vysvobodit z pout, kterými ji spoutala Angra Mainjuova potměšilost.“

Modlil se dlouho a vroucně. Náhle spatřil, jak se nad ním otevřelo nebe. V prostoru se vznášel bílý pták. Sádí hlasitě zaplesal, vyskočil a znovu se hluboce uklonil.

Na tmavomodré noční obloze se opět rýsovala zlatá cesta. Teď se na ní objevil zářící rek ve zlaté zbroji a s mečem v ruce.

Byl to Ten, jehož směl Sádí už jednou vidět, jak utínal hlavy hadům! Sádí ho s jásotem vzýval:

„Můj pane a králi!“

Rek sestoupil dolů a stal se opět dítětem. Stal se jím kvůli lidem, Sádí to dobře věděl.

„Jaká oběť!“ zajíkl se, zasažený do hloubi duše.

V té chvíli jím problesklo poznání, naplnila ho blažená jistota:

„To byl on, Pomocník, Saošjant, na kterého čeká svět!“

Toho by měl Zoroaster zvěstovat, až přijde.

Sádího nitro bylo rozjitřené. Neuměl si už představit, že by měl dál žít všední život jako dosud. Za ranního úsvitu v něm uzrálo pevné rozhodnutí:

„Musím o Saošjantovi slyšet víc! Musím hledat Zoroastra a najít ho!“

Dlouho se nerozmýšlel. Zašel za knížetem a poprosil ho, aby ho propustil ze svých služeb. Kníže Háfiz se ulekl. Jestliže Sádí odejde, nebude moci splnit svůj úkol. Kdyby se alespoň mohl poradit s Čadžavou, co má udělat.

Viděl, že Sádího od jeho rozhodnutí sotva odvrátí. Má mu sdělit, z jakého důvodu byli svedeni dohromady? Musel však atravanovi slíbit, že budeš mlčet. Platí jeho slib ještě i teď?

Nečekaně byl zbaven nutnosti se vyjádřit, protože právě dorazili poslové z hlavního města s důležitými zprávami. Otočil se k Sádímu, který stál před ním a chvěl se vnitřním vzrušením, a řekl vlídně:

„Příteli, počkej, až vyřídím své záležitosti. Pak mi povíš, proč si mě přeješ opustit. Když budu moci uznat tvé důvody, sám ti pomohu.“

S tím se musel Sádí zatím spokojit. Osedlal Klusáka a vydal se na delší osamělou jízdu. Při ní zabloudil, a i když volal malé bytosti, aby mu ukázaly, kterým směrem má jet, nenašel do večera cestu ke knížecímu ležení.

Zato dojel k osamělému domku vestavěnému do skalní rozsedliny a našel v něm vítané přístřeší. Rozpoutala se totiž silná bouře.

„Děláte to správně, vzdušné bytosti, že chladíte mou horkou krev! Thraétaono, ohnivý brachu, ušetři mě. Musím hledat Zoroastra. Nemohu ještě opustit tuto zemi,“ volal z plných plic do burácení živlů, protože si myslel, že je sám.

Vedle domku spatřil při zablesknutí menší přístřešek vhodný pro Klusáka. Ihned ho tam zavedl a otřel jej houní, kterou měl pod sedlem.

Pak zamířil ke dveřím domku. Možná uvnitř najde lůžko, na němž si bude moci odpočinout. Začal pociťovat noc a den probdělé na hřbetě Klusáka.

Než ale mohl zjistit, jak se otevírají dveře, někdo je otevřel zevnitř. Na prahu stanul velmi starý muž s hořícím svazkem prutů v ruce.

„Jsi to ty, kdo hledá Zoroastra?“ obrátil se na mladíka a napjatě ho pozoroval.

„Otče, tys mě slyšel?“ vyhrkl Sádí trochu rozpačitě, „myslel jsem si, že jsem sám. Ano, hledám připravovatele cesty, protože od něho chci slyšet o něm, o Vznešeném, Jediném, o Saošjantovi, pro kterého hoří mé srdce, jako by mě chtělo spálit.“

Ještě nikdy nebyl Sádí tak sdílný. Čím to, že mluví tak otevřeně s cizím člověkem o nejmocnějších citech svého nitra? Už se ho začal zmocňovat ostych, když vtom blesk osvětlil starcovu tvář a v ní laskavé, zářivé oči, které na něho stařec upíral. Všechna plachost zmizela.

„Otče, mohu u tebe zůstat, než se bouře utiší? Nechtěl bys mi vyprávět o Saošjantovi a o připravovateli jeho cesty? Cítím, že o něm víš!“ vypravil ze sebe Sádí bez dechu.

Po starcově tváři se mihl vědoucí úsměv. Mlčky ustoupil stranou a Sádí rychle překročil práh. Dveře se s rachotem zavřely. Venku skučela bouře.

Uvnitř plápolal ohýnek, spoře osvětloval místnost a příjemně ji vyhříval. Stařec vybídl Sádího, aby si sundal promočený oděv. Sádí rád poslechl a vklouzl do tmavých šatů, které stařec přinesl.

Ani si nevšiml, že starcův pohled s napětím spočinul na kameni, který měl zavěšený na krku.

Když host trochu pojedl a osvěžil se nápojem, poustevníka zajímalo, jestli si přeje jít spát. Musí u něho stejně zůstat přes noc, protože les je po takové vichřici, která se beztak ještě nepřehnala, zcela neschůdný. Padající kameny uvolněné deštěm by snadno mohly zasáhnout jezdce i koně.

Sádí však zapomněl na všechnu únavu, kterou cítil, a teprve u jídla si uvědomil, že neměl od rána nic v ústech. Klusáka sice cestou nakrmil, ale sám hlad nepociťoval.

Naléhavě poprosil starce, aby mu nejdřív pověděl něco o Saošjantovi. Ten mu ochotně vyhověl.

„Existuje mnoho prastarých proroctví, která se mezi knězi i v lidu předávají z generace na generaci. Řada z nich pronikla na veřejnost a určitě je znáš. Ale to nejkrásnější a nejposvátnější zůstalo uchováno v tajnosti a jen málokdo o něm ví. Smí se o něm dovědět jen málo lidí. Takže poslouchej:

Země, kterou Ahura Mazda stvořil sobě i bohům pro radost, trpěla od chvíle, kdy ji osídlili lidé. Hřích, který se u otce podobal zrnku písku, vyrostl u syna do velikosti balvanu a vnuk jej zvětšil tak, že byl jako hora. Hřích se kupil na hřích, vina na vinu.

Následkem pochybení lidí vznikl Angra Mainju spolu se svými zloduchy. Lidé se nestydí sloužit tomu, jehož vznik sami zapříčinili! S každou další generací, která nastoupí, se země stává o něco těžší. Je už vytlačená ze své dráhy hluboko dolů. V chóru souhvězdí chybí její tón.

Lze odhadnout, kdy klesne tak hluboko, že se již nikdy nebude moci vrátit opět nahoru do dráhy, která je jí vykázána. Hvězdy zřetelně ukazují, že na této zemi spějí lidští duchové ke svému konci.

Bohové smutně hledí na tuto zkázu, Ahura Mazda nevlídně shlíží dolů. Tomuto jednání lidí ale učiní přítrž.

Zavolá k soudu ty, kdo obývají zemi! On sám nebude soudit, ale přijde Ara Mazdahův syn, aby soudil duše lidí. Ten bude Saošjantem, Pomocníkem. Dobré vezme s sebou do Garódmánu a tam pak zůstanou navěky.“

„Syn Ara Mazdaha, syn knížete?“ zapochyboval Sádí. „Nemá to snad být syn Ahura Mazdy, Syn Boží?“

„Mohu věštbu zopakovat jen tak, jak jsem ji přijal, můj synu. Nehloubej o tom a neochuzuj se o požehnání, které je v ní. Hlavní věc je, že Saošjant přijde. Kdy se objeví, to ještě nevíme, ale věřím, že ten den už není daleko.“

„Připravovatel jeho cesty se už narodil,“ ujistil poustevníka Sádí. „Atravan to vyčetl z hvězd. Asi před osmnácti roky bylo oznámeno jeho narození. Třicet let má Zoroaster žít v ústraní, pak má vystoupit před světem a ohlašovat příchod Pomocníka.

Nemohu se dočkat, až ho uslyším. A proto ho chci jít hledat, i kdybych měl procestovat celou zemi! Chci a musím ho najít!“

„A když ho najdeš, co potom? Co od něho budeš žádat?“ zjišťoval stařec přátelsky.

Bylo zřejmé, že to nevyslovil ze zvědavosti. Sádí se proto ochotně vyjádřil:

„Chci mu ze všech sil sloužit. Musí to být nádherné, smět hlásat ubohému lidstvu příchod Pomocníka! Chtěl bych být u toho, až to nastane!“

„Synu, nemysli si, že všechno bude pro Zoroastra samá radost,“ napomenul ho stařec vážně. „Na své cestě zakusí mnoho nedůvěry a nevděku, posměchu a pronásledování. Jeho život bude těžký.“

„To řekl kníže Háfiz také,“ poznamenal Sádí. „Neumím si to však představit. A i kdyby se ode mě žádala poslední kapka krve, dal bych ji s radostí, kdybych tím směl připravit cestu Saošjantovi!“

„Jsi služebníkem knížete Háfize?“ přál si věděl poustevník.

„Jezdím s jeho družinou, ale dnes jsem ho požádal o propuštění, abych mohl jít hledat Zoroastra.“

„A co řekl? Dovolil ti to? Vypravuj mi přece o svém životě. Neptám se tě totiž ze zvědavosti!“

„Cítím to, otče. Rád ti to povím, i když je toho málo.“

A Sádí prostě a upřímně vyprávěl. Když skončil, pronesl stařec zamyšleně:

„Dětsky prosté víře ses naučil od Madany,

mužským ctnostem od svého otce,

nauku dospělých o víře ti zprostředkoval atravan,

znalost lidí a vědomosti o naší zemi jsi získal u knížete Háfize,

bytosti tě spojily se zákony přírody

a já jsem ti směl povědět o Saošjantovi.“

Šestero moudrostí jsi už získal, schází ještě, abys našel Zoroastra!“

„Vida, otče,“ zaradoval se Sádí. „Věděl jsem, že budeš stejného názoru jako já, když ti všechno přesně vypovím. Chci jít do světa a neoddechnu si, dokud Zoroastra nenajdu.“

Vyskočil ze země, na které odpočíval uvelebený na kožešině. Stařec mu však s úsměvem pokynul, aby si zase lehl.

„Dnes v noci nemůžeš odejít. Bouře znovu propukla. Slyšíš skučení větru? Vzdušní bytostní jsou opět při práci. Vajn právě protřásl všechny záhyby svého pláště. On i Thraétaona se honí po obloze, takže není radno, aby byl člověk venku.

Chtěl bych ti dát radu: hledej připravovatele cesty v tichu. Čím větší samotu vyhledáš, tím snadněji ho najdeš. V hlučném davu lidí bys ho hledal marně.“

„Děkuji ti za radu, otče. Půjdu proto do samoty. Pros za mne, abych ho brzy našel.“

Zdálo se, že stařec už nemá chuť pokračovat v hovoru. Natáhl se vedle hosta na jinou kožešinu a zanedlouho oba usnuli.

Brzy ráno se probudili oba najednou. Slunce se smálo nad skalami a křovinami zmáčenými deštěm a osvěžená příroda vydechovala opojnou vůni.

Sádí se chystal opustit poustevníka. Ten ho požádal, aby ho navštívil, až najde Zoroastra.

„Nemusí to být hned v prvních týdnech, Sádí,“ prohodil klidně. „Ale přijď, jakmile budeš moci. Mám totiž pro tebe vzkaz.“

„Pro mě, otče?“ užasl Sádí. „A nemohl bys mi jej sdělit už teď. Vždyť připravovatele cesty jistě najdu.“

„Ne. Můj vzkaz je pouze pro toho, kdo Zoroastra najde. Nezapomeň na to a přijď, synu.“

Klusák již netrpělivě hrabal kopyty. Sádí se srdečně rozloučil. Malí pomocníčci se ho ihned ujali a bezpečně ho vedli.

Musel jet půl dne, než konečně uviděl nedaleko větší osady stanové ležení knížete.

Cestou chtěl vědět, proč ho maličcí včera nechali na holičkách. Rozesmáli se.

„Cožpak to, cos našel, bylo bezcenné?“

Musel uznat, že setkání s poustevníkem může být pro jeho další život dokonce velmi významné.

„Pamatuj si, Sádí, že prosby nejsou vždy splňovány tak, jaksi to lidé představují. Kdyby šlo všechno podle jejich hlavy, často by jim to přineslo více škody než užitku.“

Sádí to pochopil. Poděkoval maličkým, že to s ním mysleli tak dobře.

Jak asi bude kníže Háfiz reagovat na to, že byl několik dní pryč? Nemyslel si snad, že odjel navždy a bez dovolení? Dřív než se mohl omluvit, mu kníže přátelsky sdělil:

„Neměl jsem o tebe starost, protože jsem věděl, že budeš v ochraně.“

Pak ho vyzval, aby šel s ním.

„Se skupinou jezdců, která sem včera dorazila, přijel i můj starý učitel Čadžava. Chtěl by tě vidět, Sádí,“ prozradil mu a zavedl ho do svého stanu, kde Sádí ještě nikdy nebyl.

Byl oslněný nádherou, která ho obklopila. Ale když se podíval na Čadžavu, nedokázal už od důstojného kmeta odtrhnout oči. Kvůli jasu jeho hlubokých modrých očí zapomněl na všechnu krásu kolem. Modré oči! Sádímu připadaly úplně nadpozemské.

Čadžava požádal Sádího, aby mu vyprávěl o svém životě, a nakonec si přál vědět:

„Proč chceš opustit knížete, který to s tebou myslí tak upřímně a dobře?“

„To není nevděk, otče,“ vypravil ze sebe Sádí. „Musím najít Zoroastra, aby mi pověděl o Saošjantovi!“ Když budu moci sloužit připravovateli cesty, budu jeho prostřednictvím sloužit také Pomocníkovi, zářnému reku, který přijde, aby soudil a vysvobodil svět.“

„Jak chceš najít Zoroastra?“ zajímalo starce.

„Odejdu do samoty, jak mi to poradil poustevník. Ach, otče, ten rozuměl mé žhavé, palčivé touze, která mě stravuje. Pochopil, proč už nebudu mít klid, dokud ho nenajdu. Pokus se mi porozumět.“

„Rozumím ti synu, a schvaluji tvé rozhodnutí. Jen odejdi do ústraní, naslouchej a uč se. Jedině ty sám musíš najít Zoroastra, nikdo ti ho nemůže ukázat. Ale až ho najdeš, přijď ke mně. Pak budu mít pro tebe vzkaz.“

Sádí se blaženě usmíval.

„Děkuji ti, otče. Jsem rád, že mi rozumíš. Ale totéž mi řekl i poustevník. Také on má pro mě vzkaz, až najdu Zoroastra. Dřív mi jej nesmí sdělit. Přijdu k tobě. Kéž by to bylo hodně brzy!“

„Dříve nebo později, synu, jen když ho najdeš,“ poznamenal Čadžava.

Kníže Háfiz trval na svém, že Sádí musí tuto noc ještě zůstat u něho, aby pro něho mohli připravit nákladního koně se zásobami.

Nedočkavý jinoch si myslel, že není nutné, aby se kníže o něho tolik staral. Však už se nějak protluče. Ale neodvážil se projevit svůj názor a podřídil se.

Jeho druhové litovali, že odchází. Stal se jejich milým přítelem, přestože kdysi na něho často žárlili a záviděli mu. Kníže jim pověděl, že na tajný rozkaz povolává Sádího jinam. Jeho rozhodnutí respektovali a na mladíka už nenaléhali.

Na tuto noc si Sádí opět zvolil místo k odpočinku tak, aby měl zříceninu před sebou, ale tentokrát vidění neměl. Spal klidně zdravým spánkem mládí.

NAZÍTŘÍ se Sádí krátce rozloučil. Čadžava mu zavěsil na krk zlaté pouzdro a dal mu pokyn, aby je neotevíral. Kdyby Čadžava už nebyl naživu, má Sádí, až najde Zoroastra, toto pouzdérko odevzdat jeho nástupci. Ten mu pak zmíněný vzkaz předá.

Kníže Háfiz se o něho postaral jako o vlastního syna. Nechal silného nákladního koně bohatě naložit vším, co je na samotě potřeba.

Když Sádímu po několika zákrutech cesty zmizelo stanové ležení z očí, vynořila se v něm otázka, kam má zamířit nejdřív.

Nedosáhl snad rozhodujícího obratu ve svém životě? Není poprvé odkázán sám na sebe? Světlý pomocník mu však slíbil, že mu ve všech rozhodujících chvílích bude nablízku. Proto se ho odvážil zavolat.

Zatímco Klusák klidně šel, Sádí se v duchu modlil a volal duchovního vůdce.

Stanul před mladíkem jako světlý oblak a z něho zazněl jeho hlas:

„Jsi na správné cestě, Sádí. Jen hledej Zoroastra z celé duše. Najdeš ho. Jdi do samoty, uč se od malých a velkých bytostí, od keřů i květin, od zvířat a vod, ale nezapomeň přitom na svůj cíl. Až Zoroastra najdeš, povede tě k vědění o Saošjantovi. Budeš požehnán, požehnaný bude i tvůj úkol!“

Než mohl Sádí poděkovat, oblak zmizel. Vzhůru k Ahura Mazdovi stoupal vroucí dík.

Sádí se pak svěřil vedení malých bytostných, kteří mu slíbili, že ho zavedou k opuštěné poustevně. Vedli ho směrem ke zřícenině.

Sádího srdce tlouklo rychleji. Od chvíle, kdy směl spatřit tento nádherný obraz, si rozvaliny paláce zamiloval. Maličcí ho však varovali, aby se nikdy neopovážil vystoupit výš, než kam ho dovedou.

Číhá tam nebezpečí. Velké bytosti tam z Ahura Mazdova příkazu střeží poklady knížete Ara Mazdaha.

„Přijde den, kdy je vydají, až se objeví právoplatný dědic. A ony to vědí,“ vykládali důležitě malí bytostní, kteří ho vedli. „Kdy ten den nastane, nevíme. Neví to nikdo. Ale že přijde, je jisté. Pak nesmí scházet ani jeden drahokam z těch, které kdysi patřily Ara Mazdahovi.“

„Cožpak nebyl poklad zničen, když se zdi sesuly?“ zjišťoval Sádí s velkým zájmem.

Představoval si popraskané nebo rozbité číše a rozdrcené drahokamy. Maličcí se však smáli.

„Ty si myslíš, že když je nám poručeno věci opatrovat, tak připustíme, aby se s nimi něco stalo? Velcí byli na místě už dávno předtím, než se palác při zemětřesení zřítil. Všechno pečlivě ukryli. Museli to ale nechat na místě, aby to dědic našel.“

„Dědic, říkáte?“ prohodil Sádí zamyšleně. „Jestliže Ara Mazdahův syn zemřel bezdětný, neměl přece dědice?“

„Podívejme, lidská moudrost. Lidská chytrost!“ volali malí a nechtěli se už o tom bavit.

Mezitím dorazili na místo, kde se měl Sádí usadit. Prostorný kamenný domek, chráněný před vichřicemi a nepohodou, byl vklíněný do skal tak dovedně, že se od nich dal jen stěží rozeznat.

Skalní převis clonil střechu a chránil ji určitě už dlouhou dobu před deštěm, takže i celé dřevěné zařízení uvnitř bylo suché a pevné. U jedné stěny stálo široké dřevěné lůžko. Ohniště bylo pečlivě vytvořeno z kamene a mělo nahoře vývod kouře. Srovnané dříví leželo hned vedle.

Maličcí Sádímu ukázali v těsném sousedství stejně dobré přístřeší pro oba koně.

„Pamatuj si, že nesmíš vstoupit na žádnou stezku, která vede odtud nahoru,“ varovali ho ještě jednou. „Je tady dost cest, po kterých můžeš chodit. Cesta k sesutému zámku je však nebezpečná.“

Než se jich Sádí mohl ještě na něco zeptat, byli pryč. Z dálky uslyšel jen jejich bezstarostný smích.

Nejdřív ustájil koně a pak uložil zásoby. Každou pokrývku, kterou mu dal kníže s sebou, teď vítal s radostí a povděkem. V duchu se zastyděl.

„Jak jsem byl ve své touze po samostatnosti nevděčný,“ pomyslel si. „Háfiz mě zadržel jen proto, aby mě vybavil věcmi, o kterých z vlastní zkušenosti věděl, že je budu nutně potřebovat.“

A tak měl dostatek teplých pokrývek pro koně i pro sebe. Velmi to vítal, protože zde nahoře byla citelná zima.

Zdálky se ozývalo veselé bublání horského potůčku. K němu musí zajít nejdřív. Vzal si dvě nádoby na vodu, které rovněž našel mezi nákladem, a vydal se na cestu. Zabloudit nemohl, vždyť zurčení vytoužené vody bylo slyšet už zdaleka.

Téměř zbožně stanul nad potokem: celý rozčeřený a zpěněný se hnal do údolí. Sluneční paprsky se lámaly v tisících kapek, které vystřikovaly vysoko do vzduchu a opět padaly dolů. Barvy a tóny splývaly v jedno.

A tam, kde se potok dělil na dva proudy uhánějící těsně vedle sebe, se z vody vynořila spanilá tvář. Pozdravila ho půvabná bytost.

„Aredví Súrá Anáhitá,“ zajásal a poklekl.

Vodní víla se smála perlivě zvonivým smíchem jakoby probouzejícím tichounkou ozvěnu.

„Jsem pouze jedna z jejích nepatrných služebnic,“ vysvětlila mu a ještě stále se smála. „Anáhitá se smrtelníkům neukazuje. I mě smíš vidět jen proto, že to, co z tebe vyzařuje, je čisté. Přišlo to ke mně vodou a zavolalo mě to.“

„Mohu si nabrat tvé vody?“ poprosil ji skromně. Opět zazněl perlivý smích.

„Naber si vody, kolik chceš, a jestliže máš hlad, daruji ti také rybu. Jen jich nesmíš žádat víc, než kolik jich skutečně spotřebuješ.

Můžeš také občas přijít, když pocítíš příliš velkou samotu. Ukážu ti mnoho krásného a mnohému tě naučím,“ řekla.

S radostí v srdci se Sádí vrátil s plnými nádobami do svého domku.

Během dalších dní se vydával na potulky po nejbližším okolí. Brzy si všiml, že se koně mohou pást naprosto volně. Když jim byla příliš zima, sami se vrátili do stáje.

Teď také pochopil, jak bylo moudré, že mu kníže dal s sebou i nákladního koně. Samotný Klusák by osamělost nesnesl. Těšilo ho, že bylo o věrné zvíře postaráno. Najednou si připadal celkem zbytečný.

Pohroužil se do přemýšlení. Proč vlastně odešel do samoty? Aby našel Zoroastra!

Může ho najít, když nehledá? Kde ho ale má hledat? Byl poslán do samoty a z toho vyplývá, že tam ho také musí hledat.

Co očekává od připravovatele cesty? Že mu poví o Saošjantovi!

Jako by to bylo kouzelné slovo, všechny jeho myšlenky se teď točily kolem jednoho pojmu: „Saošjant“, Pomocník, Spasitel, zářný rek! Kéž by ho směl ještě jednou spatřit!

Stále znovu se snažil vybavit si v duši tento nádherný obraz. Jiskra, jež v něm žhnula, dostávala stále novou potravu a stala se plamenem, který v něm plál a hořel.

Aniž si to uvědomoval, jeho touha po Zoroastrovi se změnila v touhu po Saošjantovi. Viděl ho jako děťátko. Byla to náhoda, že chlapeček stál nad troskami Ara Mazdahova zámku?

„Neexistuje náhoda,“ zašeptal jakýsi hlas. „Všechno, co Ahura Mazda dopustí,aby se stalo, má smysl a účel. Hledej v každém prožití to, co ti má být díky němu odhaleno, to, co se z něho můžeš naučit. Jen tak se dostaneš na Zoroastrovu cestu.“

Sádí naslouchal. Jestliže to nebyla náhoda, že směl vidět děťátko zde, pak to znamená, že je spjato s tímto zámkem. Vtom si připomněl proroctví, které slyšel od poustevníka:

Ara Mazdahův syn byl Saošjant.

Je to tak správné? Jak by se mohl mrtvému knížeti narodit syn? Jak se by mohl v rozpadlém zámku narodit Pomocník? Pomocník přece nemůže být ještě na zemi, protože připravovatel cesty ještě ani nezačal plnit svůj úkol.

Náhle mu v mysli vytanula slova maličkých: „Až přijde dědic!“

Dědic? Takže i oni čekají na Ara Mazdahova syna?

Volal na maličké, aby se jich na to zeptal, ale marně. Včera přišli okamžitě, a to chtěl pouze vědět, jestli jsou červené bobule, které našel na keřích, jedlé. Přišli snad jen proto, že jim kladl pozemské otázky? Musí najít odpověď na všechno ostatní sám?

Asi to tak bude. Pomodlil se a potom poprosil světlého pomocníka, aby mu ukázal cestu, jak dospět k řešení tohoto problému.

Vtom se před něho opět snesl světlý oblak a zazněl známý hlas:

„Modli se a trpělivě čekej, Sádí! Bez úsilí nelze ničeho dosáhnout. Uvidíš a pochopíš všechno, co se máš dovědět. Vynutit si odpověď však nemůžeš.

Podívej se, tyto otázky zapadnou do tvé mladé duše jako seménka. Dopřej jim čas, aby zesílily a zapustily kořeny. Pak vypučí a ozářené světlem shůry otevřou svá poupata jedna po druhé. Ale musíš být trpělivý, nesmíš se pokoušet nedočkavými prsty násilím předčasně otevírat něžné květy. Tvou odměnou by bylo zoufalství.“

Trpělivost! Ví vůbec světlý, jaký stravující plamen v něm hoří? Ale chce se pokusit být trpělivý.

Takže teď je pro jeho duši čas setby. Ano, tak to je! Když pozoroval sám sebe, zjistil, že se v něm vynořuje jedna otázka za druhou. Proto nesmí hledat řešení, musí vyčkat, až se samo dostaví.

Co by však měl udělat, aby v sobě posílil mladé výhonky? Modlit se a probouzet v sobě jen čisté, krásné myšlenky!

Nedávno se zabýval otázkou, podle čeho by mohl poznat, kdo je Zoroaster. Neví o něm nic kromě toho, že je stejně starý jako on. I to se vyřeší. Také v tomto případě měl v úmyslu modlit se a čekat.

Často navštěvoval vodní vílu, ale neukázala se vždy, když ji volal. Někdy ho nechala čekat nebo ho škádlila. Její píseň se ozvala daleko dole, a když seběhl dlouhými skoky dolů, zazněl její perlivý smích vysoko nad ním.

„Příliš bys zlenivěl,“ smála se mu. „Musím pečovat o tvé tělo, aby zůstalo pružné.“

Když se k ní přiblížil, skropila ho vodní sprška.

„Proběhni se na sluníčku, abys oschl!“ volala vodní víla se smíchem.

V takových dnech se od ní nic nedověděl. Ale byly i dny, kdy byla sdílná. Vynášela ze dna zurčícího toku vzácné kameny a mušle. Jednou dokonce přinesla mléčně bílé, třpytivé perly, jaké viděl v čelence knížete.

Jindy mu ukazovala rybí jikry a vysvětlovala mu, jak se z nich vylíhnou rybičky. Připadalo mu to všechno jako zázrak. Všude, v celé přírodě byly skryty zázraky. Čím těsněji se s přírodou sžíval, tím více se v něm prohlubovala úcta k jejímu stvořiteli.

Jednoho dne, když sluneční paprsky dopadaly téměř kolmo na zem, vodní víla už na Sádího čekala. Prstem přitisknutým na rtech mu dávala znamení, aby nepromluvil ani slůvko. Druhou bělostnou něžnou rukou ukazovala na kámen pokrytý zeleným mechem a zalitý sluneční září.

Sádí se tiše přiblížil a spatřil malého šedozeleného hada, který měl na hlavičce zlatou korunku. Vyhříval se v teplých slunečních paprscích, zvedal ozdobenou hlavu do výše a korunka na ní se třpytila.

Mladík ze všech sil potlačil radostný výkřik.

Náhle to na zemi zašustilo a druhý had, o něco větší a rovněž ozdobený korunkou, se připlazil ke kameni a ladně se uvelebil na mechové podušce.

Vodní víla připlavala blíž a zářícím zrakem pozorovala úchvatný obraz.

Vypadalo to, jako by oba hadi spolu rozmlouvali. Při tom se jejich třpytivá těla navzájem proplétala a zase rozplétala. Náhle se bez viditelného zevního podnětu z kamene odplazili, každý jiným směrem.

Sádí měl z tohoto pohledu velkou radost. Stále znovu děkoval vodní víle, že mu ukázala něco tak nádherného. Potom zatoužil vědět, proč měli hadi korunky.

„Pročpak někteří lidé nosí koruny?“ usmála se vodní víla.

„Protože to jsou knížata,“ odpověděl Sádí rychle. „Jsou snad oba hadi z knížecího rodu?“

„Je to král a královna. Ahura Mazda jim toho daroval víc než obyčejným hadům. Proto však musí být příkladem ostatním.“

Sádí se opět naučil něčemu důležitému. Ale ještě mnohem víc ho naplňovala radost z krásy.

Také jeho malí pomocníci ho leccos naučili. Umožnili mu nahlížet do nor zvířat. Ukázali mu ve skalách ložiska drahokamů, věrně opatrovaná zvláštními strážci, kteří vypadali úplně jinak než bytosti skotačící kolem stromů a keřů.

To všechno ale zaujalo jeho ducha jen na krátkou dobu. Jeho touha byla stále vroucnější, jeho dychtivost stále nespoutanější. Byly chvíle, kdy už nedokázal zůstat u nečinného přemýšlení; vyskočil a běžel do lesa.

TAK TOMU bylo i jednoho slunného dne, který následoval po řadě deštivých týdnů. Sádí sestoupil hluboko dolů, aby se nadýchal opojné vůně, kterou vydávaly ve slunečním světle stromy a keře.

Najednou na okraji lesa zahlédl štíhlou gazelu. Zvíře se na něho dívalo hnědýma očima tak moudře, jako by rozumělo každé myšlence člověka.

„Jak milým druhem bys byla v mé osamělosti!“ zvolal Sádí a rozběhl se k ní.

Nechala ho přiblížit se až na několik kroků a pak plavným skokem zmizela v houštině. Sádí utíkal za ní.

Měl napjatý každý nerv. Tohle zvířátko musí získat za přítele! Začala veselá honička. Sádí se znovu přiblížil tak blízko k malému tvorovi, že už po něm vztahoval ruku, když vtom gazela pohodila hlavou, odskočila a utekla.

Pronásledoval ji dál a dál a nedával pozor na cestu. Při rychlém běhu vzhůru sotva popadal dech. Náhle uslyšel hromový hlas:

„Cožpak nevíš, člověče, že sem nahoru nesmíme nikoho pustit?“

Byl to hlas obra. Sádí na okamžik spatřil, jak se nad ním hrozivě vypíná mohutné tělo, a pak se zřítil po skalách dolů.

Zůstal ležet v bezvědomí. Krvácel z rány na hlavě. Něžné, laskavé ruce se mu snažily pomoci.

„Musíme počkat, až přijde k sobě,“ radil jeden z malých pomocníků. „Určitě bude mít i další poranění.“

„Nesmíme však nechat na sobě znát, že je nám ho líto,“ napomínal druhý. „Je to trest, který si plně zasloužil, protože se mu předtím dostalo varování.“

„Ale obr Divous o něm také věděl, takže se mohl spokojit s tím, že by ho vyplísnil,“ mručel první.

Sádí se zvolna probral k vědomí. Maličcí se ukryli za kmen stromu. Zraněný mladík si nejdřív ohmatal hlavu.

Pak se chtěl zvednout, ale nešlo to. Bolesti byly příliš velké, a kromě toho nemohl pohnout rukama ani nohama. S bolestným výkřikem klesl na zem. Dlouho ležel bez hnutí a konečně se začal rozhlížet kolem sebe, jak jen to šlo.

Místo, kde se ocitl, vůbec neznal. Byl nejspíš hodně daleko od svého domku, v jeho blízkosti totiž znal všechno. Vzpomněl si na honičku za gazelou.

„Zapomněl jsem na vaše napomenutí, maličcí, a proto musím trpět!“ zvolal žalostně.

Maličcí vyklouzli z úkrytu.

„Protože uznáváš svou chybu, smíme ti pomoci,“ řekli vesele a hned se sklonili nad bolavou nohou.

„Ale, ale, to je špatné. Zlomil sis nohu! Teď tady musíš zůstat ležet delší dobu, než se noha zhojí.“

„Nemohli byste přivést Klusáka, aby mě donesl do mého domku?“ navrhl Sádí.

„A jak by ses dostal na koňský hřbet a zase dolů?“ namítli maličcí. „Ještě štěstí, že minula doba dešťů. Proti příliš silným slunečním paprskům tě snadno ochráníme.“

Ujistili ho, že budou pečovat nejen o něho, ale i o koně, a vzdálili se.

Takže tady ležel a nebyl schopen se pohybovat. On, pro něhož začala být samota v horách nesnesitelná, teď nemohl udělat ani krok. A myšlenky přicházely a nedaly se odehnat.

Hlas mu tenkrát řekl, aby hledal v každém prožití něco ke svému ponaučení. Co se má naučit z této nehody?

Nesmí se již vrhat do všeho tak slepě, jak bylo jeho zvykem a jak to měl v povaze.

Musí vždy dbát dobře míněných výstrah – to bylo druhé ponaučení.

Ovšem to nejdůležitější je, že se musí naučit trpělivě snášet každou situaci. Ale co když mezitím přejde Zoroaster kolem jeho domku? Při tomto pomyšlení ho polilo horko.

Zoufale prosil, aby přišel světlý pomocník. Tentokrát se před ním zjevil v průzračné podobě krásného, ušlechtilého muže.

Laskavě se sklonil nad zraněným mladíkem, který čekal výčitky.

„Tímto bolestivým způsobem se nyní musíš naučit tomu, co je velmi důležité pro celý tvůj život: přijímat věci tak, jak přicházejí,“ poznamenal světlý dobrotivě.

„Pokud však jde o připravovatele cesty, nemusíš mít starosti. Bude ti ukázán tak, že nebudeš na pochybách. Teď jen klidně lež. Nedělej si výčitky a snaž se naučit tomu, co se ti nabízí.

Až získáš potřebný vnitřní klid, budeš jistě doveden k novému niternému prožívání. Nesnaž se cokoliv uměle vynucovat. Pomysli na květy, které se musí samy od sebe otevřít světlu, aby se květina vyvinula a přinesla plody.“

Po odchodu světlého duchovního vůdce naplnil Sádího duši velký klid. Věděl, že mu z této zkoušky vzejde prospěch. Chtěl učinit všechno, aby mu tento prospěch neunikl.

Maličcí přicházeli denně a pomáhali mu přestát těžkou dobu.

Někdy mu také vyprávěli, co se přihodilo v lese. Přesto měl dostatek času, aby se jeho duše mohla ztišit a pohroužit se do posvátných tajů.

Jednou v noci mu byl opět ukázán obraz.

Spatřil nesmírně rozlehlou, velikánskou místnost. Byla světlá a jasná, i když se zdálo, že nemá okna. Všechno světlo jako by do nás proudilo shůry.

V zářivých proudech se nořilo do zlatorudé nádoby ve tvaru misky a v ní to začalo vřít.

Sádí každou chvíli očekával, že nádoba, která byla – jak se zdálo – naplněná po okraj, přeteče. Ale nedošlo k tomu. Kolem dokola to začalo zvučet a znít. Pak obraz zmizel.

Vidění se opakovalo noc co noc. Obraz byl stále zřetelnější a zářivější, až se mu jednou zjevil ve dne. Kolem se rozhostilo slavnostní ticho. Bylo to, jako by se s ním směla dívat celá příroda.

Nahoře, úplně nahoře se otevřel rozsáhlý, světlem naplněný prostor, do něhož neustále vnikaly nové proudy světla.

Miska zářila jako nikdy předtím. Zdálo se, že ji obklopují světlé postavy. Náhle za miskou stanul on, Vznešený, zářící rek a pozvedl ji vzhůru. Nyní světlo proudilo dolů.

Sádího, který sledoval celý děj, naplnila nesmírná síla. Nemohl odvrátit zrak, i když ho zářivý jas oslňoval. Díval se na Požehnaného, na Pomocníka!

„Můj Pane a Králi!“ zvolal jásavě a toužebně.

Obraz pomalu zeslábl a pohasl. Obloha se opět uzavřela a byla čistě modrá. Ale síla, která byla Sádímu darována, mu zůstala a dodala mu více života. Vzpřímil se.

Šlo to! Chtěl vstát, neměl však nic, o co by se mohl opřít. Musí počkat, až přijdou malí pomocníci. Čekat se naučil, už mu to nepřipadalo těžké.

V té chvíli již také přicupitali. Jak vypadali omládlí!

„Co se to s vámi stalo?“ volal na ně Sádí.

„Totéž co s tebou,“ odpověděli mu rychle. „My všichni jsme směli přijmout sílu, která se jednou za rok vylévá do celého stvoření. Je to největší svátek na zemi, ale vy lidé jste už na něj zapomněli.

My všichni, i zvířata a rostliny, o tom víme a přijímáme sílu vědomě do sebe. Také lidem je darována. Ale vy to ani nepozorujete, a jestliže cítíte, že vás něco posílilo, nepřemýšlíte o tom, odkud k vám tato posila přichází.“

Měli radost, že se snažil vstát. Dnes to snad bude možné.

„Buď trpělivý, Sádí,“ povzbuzovali ho. „Přivedeme Klusáka a budeš moci odjet domů.“

Když přivedli věrné zvíře, projevovalo velkou radost, že opět vidí svého pána. Sádímu se podařilo na ně nasednout.

Jel pomalu cestou, kterou mu maličcí ukazovali. Jak útulný mu teď připadal jeho domek, jak pohodlné bylo i jeho lůžko! Také druhý kůň ho uvítal veselým zařehtáním.

A potom k jeho lůžku, na které se s námahou dovlekl, přiběhla malá lehkonohá gazela.

„Gazeličko milá, kde ses tady vzala?“ vyhrkl a pohladil přítulné zvířátko.

A vtom jako by uslyšel hlas:

„Kdo umí počkat, k tomu se dostaví všechno, co je pro něho určeno. Kdybys to zvířátko tak nesmyslně nepronásledoval, směl bys je pohladit již v lese.“

„Směl?“ podivil se Sádí. „A kdo to zakázal?“

„Pán,“ dozvěděl se. „Máš se z toho poučit. Tak jako přišla gazela k tobě, protože tvé čisté srdce po ní tolik toužilo, tak také jednou poznáš Zoroastra, až k tomu nadejde čas. Ani o hodinu dříve.“

Když se pak znovu učil pomaloučku chodit, lehkonohé lesní zvíře kolem něho poskakovalo a Sádí se neúnavně obdivoval jeho ladným pohybům.

Nešlo mu však z mysli, co se měl prožitím s gazelou naučit. Není tedy správné, aby se člověk namáhal, měl by stále čekat, až mu vytoužená věc spadne do klína?

Téměř se zdálo, že je to Ahura Mazdova vůle, ale Sádí hluboko v duši cítil, že tomu tak není. Kdo mu pomůže vyřešit tento rozpor?

V noci k němu opět přišel světlý duchovní vůdce.

„Sádí, poslyš! Existuje mocný zákon, který prochází celým stvořením: kdo nezaseje, nemůže také sklidit! To znamená, že kdo chce něco mít, musí se o to přičinit.

Ale přičinit se neznamená vrhat se překotně vpřed, chtít si za všech okolností vynutit splnění svého přání. Kdy bude přání splněno, kdy žeň uzraje, to závisí na Ahura Mazdově vůli.

Když člověk udělá to, co má udělat, musí potom čekat. Přesně v Bohem určený čas pak smí přijmout to, co si připravil. Tomu se máš naučit!

Směl ses ucházet o přátelství zvířete. Tvá prudkost je zaplašila. Když jsi byl klidný, přišlo dobrovolně.

Máš usilovat o to, aby ses stal takovým, abys mohl poznat Zoroastra a s ním i jeho posvátné poslání. Ale pokud tak nespoutaně prahneš jen po tomto okamžiku, nejsi ještě dostatečně připraven a sám jej neustále oddaluješ.“

Sádí porozuměl všemu, čemu ho světlý naučil, a byl vděčný.

Má se připravit v tichu, aby dozrál. To také chce. Usiluje o to z celé duše. Obrátil se k Ahura Mazdovi s vroucí prosbou, aby mu propůjčil sílu.

Teprve teď Sádí plně pochopil, co všechno mu může samota dát. Jestliže přistoupil k nějaké otázce tak, že se pomodlil a potom klidně vyčkával, vyřešilo se hravě i to, co ze začátku vypadalo jako nepřekonatelné. Ba ještě víc, tiché hlasy mu šeptem sdělovaly moudré poznatky. Vždy je snadno zařadil do soustavy svých dosavadních poznatků a stále rozšiřovaly jeho rozhled.

Už dávno mohl zase chodit jako dřív. Také rána na hlavě ho už nebolela a zahojila se. A měsíce míjely, nebo to snad byly roky? Nevěnoval tomu pozornost, ztratil i přehled, kolik je mu let.

JEDNOU večer se rozpoutala prudká bouře podobná bouři, která ho kdysi zahnala do poustevníkova obydlí. Blesk za bleskem křižoval oblohu a hrom burácel tak silně, že Sádí vůbec neslyšel bušení na dveře. Vtom ho jeden z maličkých zatahal za rukáv a ukázal směrem k nim.

S údivem je otevřel. Za celou dlouhou dobu, kterou zde strávil, k němu ještě nikdo nepřišel. Dnes však stál venku poutník. Měl promočený oděv a do tváře mu nebylo vidět.

Sádí se ani nezajímal o to, kdo to je. Snažil se co nejrychleji poskytnout hostovi suché šaty a podat mu horký nápoj.

Teprve když se zaopatřený cizinec usadil v blízkosti ohně, který hořel jasným plamenem, si ho Sádí pozorněji prohlédl. Byl to statný, zřejmě vysoce postavený muž středních let.

Mokrý oděv, který se sušil u ohně, byl z drahé látky a bohatě vyšívaný. Mužův obličej se vyznačoval krásnými rysy. Sádí byl nadšeným obdivovatelem krásy, ale v cizincově tváři bylo něco, co ho odpuzovalo.

Bezděčně se ohlédl po maličkých bytostných, kteří si ještě před chvílí hráli s gazelou. Zmizeli a zvířátko leželo schoulené v nejtmavším koutku, jako by spalo.

Cizinec si pravděpodobně všiml hostitelova zkoumavého pohledu. Obrátil se k němu se širokým úsměvem a oslovil ho:

„Co myslíš, budeš mně moci tuto noc poskytnout přístřeší, nebo se musím znovu vydat do nepohody, až si trochu odpočinu?“

„Pán je asi zvyklý na něco lepšího,“ podotkl Sádí. Nevědomky použil upjaté oslovení, jaké ještě nikdy nepotřeboval. „Ale když se s tím pán spokojí, je pod mou střechou vítán.“

Cizinec se krátce zasmál.

„Nezbývá mi nic jiného, než se s tím spokojit, protože venku je to rozhodně méně příjemné. Máš pro mě něco k jídlu? Rád ti zaplatím.“

„Tady v kraji není zvykem platit za pohostinnost,“ odmítl Sádí jeho nabídku.

Mlčky přinesl jídlo a pití, které měl.

„Pojez se mnou,“ vyzval ho cizinec.

Sádí měl hlad. Zasedl k jídlu, ale napřed, jak byl zvyklý, pozdvihl ruce k modlitbě a poděkoval dobrotivému Bohu za jeho dary.

Cizinec zatím vstal, pootevřel dveře, jako by se chtěl podívat, jak je venku, a ledabyle se vrátil k lůžku. Oba se na něm usadili.

„Modlíš se vždycky, nebo jsi to udělal kvůli mně?“ poznamenal jízlivě.

„Je možné modlit se kvůli někomu?“ zeptal se Sádí místo odpovědi. „Modlím se, protože by mi jinak nechutnalo ani sousto. Cožpak pán neděkuje, když něco dostane?“

Cizinec se raději nevyjádřil a pustil se do jídla. Sádí však nebyl schopen s hostem společně pojíst.

Vytratil se z domku pod záminkou, že se musí poohlédnout po koních, a vrátil se teprve tehdy, až si byl jist, že se cizinec už najedl.

Když vstoupil, host ležel na kožešině, kterou si vzal z lůžka. Rozprostřel ji na podlaze u ohniště a díval se do ohně.

Sádí si myslel, že bude moci nepozorovaně opět vyklouznout ven, ale cizinec zvedl oči a pokynul mu, aby se posadil vedle něho. Bylo zřejmé, že je zvyklý udílet rozkazy. Jeho gesta byla panovačná a nutící. Sádí proti své vůli poslechl, to ale ještě zvětšilo jeho odpor k hostovi.

Posadil se k ohni a schoulil se do sebe, jako by nechtěl zavadit o muže ani cípem oděvu. Muž k němu obrátil krásný obličej, který vypadal, jako by v rudé záři ohně přímo zářil, a začal zjišťovat:

„Příteli, jsi tady dobrovolně, nebo tě kníže Háfiz poslal do vyhnanství?“

Takový způsob vtírání se do soukromí se Sádímu nelíbil.

„Jsem svým vlastním pánem a mohu jednat, jak uznám za vhodné,“ ohradil se vzdorně.

Cizinec se krátce zasmál. „Dotkl jsem se tě nevhodným způsobem co se týče toho, jaké máš o sobě mínění?“ prohodil posměšně. „Odpusť, jestli jsem tě urazil, nestalo se to úmyslně. Takže jsi odešel do samoty po zralé úvaze? Co tě k tomu přimělo?“

„Mnoho důvodů,“ konstatoval Sádí a chtěl vstát. Host ho zadržel.

„Ne, zůstaň ještě. Samozřejmě že se nemusíš vyjadřovat, pokud je ti to nepříjemné. Nezajímám se o to ze zvědavosti.

Vžij se do mé situace. Putuji v horách, překvapí mě bouře a zažene do poustevny. Místo prostého poustevníka zde nacházím mladíka, ba téměř už muže, vzdělaného příslušníka nejvyšších vrstev, možná dokonce knížecího syna. To přece musí vyvolat můj zájem.

Jestliže ti dál řeknu, že procházím krajem nepoznán – jistě jsi totiž postřehl, že nejsem prostý muž –, abych našel člověka pro zvlášť odpovědné místo u dvora jednoho mocného knížete, pak pochopíš, že se musím snažit získat o tobě bližší informace.“

Muž se opět obrátil tváří k ohni. Sádí si ho prohlížel z profilu, sledoval jeho jemně modelovaný nos nad krásně vykrojenými ústy. Možná, že cizinec není špatný, jak se mu zpočátku zdálo, ale jen jiný než lidé v tomto kraji.

„Pán přichází zdaleka?“ zkoumal váhavě.

„Ano, z velké dálky. Země, do které bych tě mohl vzít s sebou, je překrásná. Je jako květinová zahrada. Kam oko pohlédne, najde krásu. Lidé, kteří tam žijí, jsou šťastní. Nevědí, co je to starost, protože mají všechno, co potřebují.“

Jak krásně zněl cizincův hlas! Jak je možné, že si Sádí už dřív neuvědomil, jak je melodický a že lahodí sluchu jako hudba? Přece jenom je ještě nezkušený chlapec, že se dal tak ovlivnit prvním dojmem.

Jeho ruce i nohy, které těsně přitiskl a přitáhl k tělu, se bezděčně uvolnily. Cizinec si toho všiml a kolem rtů mu pohrával úsměv.

„V této požehnané zemi vládne moudrý kníže. Chytrostí a rozumem se mu nikdo nevyrovná…“

„Je však také dobrý?“ přerušil Sásí bouřlivě cizince.

„Není dobrota a chytrost jedno a totéž, Sádí?“ prohodil muž ledabyle a měl v úmyslu pokračovat. Ale v Sádího nitru se probudilo něco, co se nedalo umlčet.

„Chytrost je většinou darem Angra Mainjua,“ poučil ho Sádí. „Proto ji není možné ztotožňovat s dobrotou.“

„Neusuzuješ trochu úzkoprse, příteli?“ namítl cizinec a upřel své krásné oči přímo na jinocha. Tento pohled pronikal až do ledví. Ale bolel, to Sádí zřetelně cítil.

„Nechápu, co míníš slovem ,úzkoprsý’, cizinče,“ řekl a poprvé nevědomky použil přímé oslovení.

Také host si toho okamžitě všiml.

„Zřejmě ses učil, že všechno, co dává lidem Angra Mainju dává lidem, je špatné. Když však o tom budeš sám uvažovat, zjistíš, že až lidé učinili špatným to, co je samo o sobě dobré. Dokonce výborné.“

„Přesně jako s Ahura Mazdovými dary,“ uklouzlo Sádímu.

Když vyslovil toto jméno, jako by se náhle celý domek rozzářil jasem! Tento vjem zachytil podvědomě ve svém nitru.

Návštěvník pokračoval:

„Když Angra Mainju nebo Ahriman, jak se také nazývá, přinesl lidem chytrost, byl to přece obdivuhodný dar. Dal jej lidem nezištně, aby je obšťastnil. Pokud jej správně použijí, pomůže jim, aby si lépe zařídili pozemský život a chytře využili všechno, co země poskytuje, všechno, co je jim přivedeno do cesty.

Uvědom si přece, Sádí: čím bys byl, kdyby tě neosvítilo světlo rozumu? Chceš zlehčovat něco, co nedokážeš plně pochopit. Už z toho důvodu by pro tebe bylo dobře, kdyby ses jednou dostal do jiných poměrů, kde by ses naučil dívat se na věci také z druhé strany. Otevřelo by se před tebou mnoho nového, co by tě lépe připravilo na životní boj.“

Vstal. I Sádí se zvedl. Cizinec mu položil ruku na rameno. Sádí cítil, jako by mu tělem projel ohnivý proud.

Ale nebylo to jako oživující síla, kterou mu občas zprostředkoval světlý pomocník. Zmocňovalo se ho to mámivě, uspávalo ho a působilo na něho příjemně.

Na okamžik se poddal tomuto pocitu. Pak se náhle napřímil a cizí ruka mu sklouzla z ramene.

Host se mu znovu začal vemlouvat:

„Ještě ani nevím, jestli by ses hodil pro předpokládaný úřad, ale zalíbil ses mi. Vidím, že ve tvé duši leží ladem mnoho úrodné půdy. Měl bych chuť osít ji semeny, která by musela přinést nádherné plody.

Navrhuji ti:

Pojď se mnou. Zřekni se na krátkou dobu své samoty. Nauč se znát a posuzovat skutečný život. Teprve až to budeš umět, budeš schopen se rozhodnout, jak si máš uspořádat vlastní život. Nebudeš potom ničím vázán. Nikdo tě nebude nutit, dokonce se ani nikdo nepokusí tě přemlouvat. Budeš se moci svobodně rozhodnout. Věř mi, myslím to s tebou dobře.“

Hlas zněl vábivě, zdálo se, že cizincova tvář i postava jsou zářivě krásné. Sádí však nezaváhal ani na okamžik.

„Děkuji pánovi, že se mnou tak přátelsky smýšlí a chce se ujmout mé nevědomosti. Sám nejlépe vím, že mé nitro je ještě prázdné, ale čekám toužebně na Mistra, který mně má pomoci je naplnit. Cizí setbu nepotřebuji. Má cesta leží jasně přede mnou.“

Odkud to najednou věděl?

„Čekám na Ahura Mazdovo zavolání! Náležím jemu, jsem jeho sluhou! Nikdo mě od něho neodvrátí!“

Cizinec sebou trhl. Sádího odmítnutí se ho velmi citelně dotklo, vypadal téměř téměř zdrceně.

„Nepovažuji to ještě za odmítnutí, Sádí,“ řekl tišším hlasem, než jakým zatím mluvil. „Často noc přinese jasnější rozhodnutí. Půjdeme spát a ráno mi povíš, jak ses rozhodl.“

Natáhl se na kožešinu a čekal, že Sádí se na ni natáhne také. Ale ten přivolal gazelu a spolu s ní opustil místnost. Chtěl přenocovat v přístřešku u zvířat.

V blízkosti jejich teplých těl necítil chlad a bylo mu lépe tady venku než v domku, kde dnes bylo – jak se mu zdálo – velmi dusno.

Ani myšlenku už nevěnoval hostovi a jeho nabídce. Pomodlil se, jak měl ve zvyku, a ve spánku se jeho duše vznesla do jiné úrovně, kde našla posilnění a osvěžení.

Druhý den brzy ráno vstal, přinesl vodu a obstaral zvířata. Potom nahlédl do domku. Vypadalo to, že cizinec ještě spí. Ležel klidně natažený vedle vyhaslého ohniště.

Sádí si ho zvědavě prohlížel. Čím to, že mu včera připadal tak krásný? Jeho rysy jsou vlastně hrubé a ostře modelované.

Vtom se host probudil. Na jeho tváři se mihlo poznání, ale najednou jako by si nasadil přívětivou masku.

„Nuže, Sádí, jsi odhodlán jít se mnou? Můžeš mi půjčit svého nákladního koně, než se dostaneme do osady, kde na mě čeká moje družina. Pak rázem skoncuješ s uskrovňováním, můj milý. Dostaneš všechno, co si budeš přát.“

„Děkuji pánovi za jeho dobrý úmysl. Ale nemohu jít s ním. Musím tady zůstat a čekat na Zoroastra.“

Odpovědí mu byl hlasitý, jízlivý smích.

„Zaslepený blázne, Zoroaster nikdy nezkříží tvou cestu, i kdybys čekal až do konce všech dnů.“

Smích však v Sádího duši rozdmýchal planoucí žár, jaký ji často naplňoval. Hrdě a důstojně prohlásil:

„Pán si může myslet a mluvit, co chce. Mě nemůže přesvědčit. Bylo by ale vhodnější, kdyby se host nevysmíval věcem, kterým nerozumí.“

„Tak se měj dobře, ty pošetilý blázne!“ zvolal cizinec a opustil příbytek, aniž se dotkl jídla, které mu Sádí připravil.

Mladík si ulehčeně oddechl. Šel ke dveřím a otevřel je dokořán. Musel vpustit dovnitř svěží vzduch! Spatřil hosta, jak směšně mizí v dálce, jako by ho někdo honil. Jak je dobře, že je pryč!

Sádí se posadil před domkem a pustil se do jídla. Jeho snídaně byla prostá: stačilo mu trochu vody a zrní, ořechy a ovoce podobné chlebu. Spořádal ji však celý blažený a měl radost, že nepotřebuje bohatou tabuli, kterou mu cizinec vábivě stavěl před oči.

Náhle se před ním opět objevili jeho malí přátelé. Vyplísnil je:

„Kde jste byli včera večer? Byl jsem tak osamělý a vy jste nepřišli!“

„Měl jsi návštěvu, Sádí,“ připomněli mu. Ale jinoch s nimi nesouhlasil.

„To nebyla milá návštěva, byl to rušitel. Jak bych vám byl vděčný, kdybyste mi přišli na pomoc.“

„Nesměli jsme, Sádí,“ vysvětlovali. „Ty sám ses s ním měl vypořádat. Měl jsi poznat sám, čí duch z něho mluví.“

„Tento duch rozhodně nebyl dobrý!“ ujistil je Sádí. Pak se věnoval jiným věcem. Chtěl na cizince zapomenout.

OPĚT UPLYNULO několik měsíců. Sádí je prožil v klidné pohodě a obšťastňujícím vnitřním prožívání, které přinášelo poučení. Snažil se ovládnout svou netrpělivost. Chtěl čekat na příchod Zoroastra. Jakže to host tenkrát řekl?

„Zoroaster nikdy nezkříží tvou cestu!“

Co věděl cizinec o připravovateli cesty? Sádí se nedal zmást. Zaslíbený jednou určitě přijde.

Náhle kdosi zaťukal na dveře. Než k nim mohl přistoupit a otevřít, překročil práh starý bělovlasý muž. Měl na sobě hrubý oděv utkaný ze zvířecí srsti a nohy si ovinul kůžemi.

I když byl prostě oblečený, nevypadal chudě. Pohyboval se hbitě jako mladík. Po několika krocích zůstal skromně stát a požádal o jídlo a pití.

Sádí ho vybídl, aby se posadil na lůžko a odpočinul si. Pak přinesl, co měl právě doma. Stařec pochválil chutné ovoce a chladnou čistou vodu. Jedl pomalu a rozhlížel se přitom po místnosti.

Když se občerstvil, dal se do řeči. Chtěl od Sádího vědět, jak se jmenuje a kolik je mu let, a jeho vyjádření ho zřejmě uspokojilo. Dál se zajímal, proč se v tak mladém věku uchýlil do samoty.

Cosi v nitru Sádího varovalo, aby nebyl příliš sdílný. Proto prohodil:

„Chtělo se mi žít tak, abych se mohl zabývat jen svými myšlenkami.“

„Příteli, není správné, že se mi nechceš svěřit,“ pokáral ho stařec. „Vím velmi dobře, že celý tvůj život je čekáním.“

„Možná máš pravdu,“ připustil Sádí, „ale to se týká jen mne samotného.“

„A toho, na koho čekáš,“ dodal rychle stařec.

Sádí se překvapeně podíval na hosta, z jehož očí vyšlehl paprsek mladického ohně. Že by to byl Zoroaster? Ale tento muž je přece stařec! Sádí si ještě neujasnil, co si má myslet, když stařec důrazně prohlásil:

„Vyslaly mě sem nadpozemské mocnosti, abych vyhledal toho, kdo čeká na Zoroastra. Pověz mi: jsi to ty?“

Sádí, který se vzrušením chvěl na celém těle, přiznal:

„Ano, toužebně čekám na připravovatele cesty. Kde je?“

„Podívej se!“ zvolal stařec a v té chvíli si strhl bílé vlasy i s pokrývkou hlavy. „Jsem ten, na něhož čekáš!“

Přes užaslým Sádím stál mladý muž asi v jeho věku.

Vždy, když si Sádí představoval toto setkání, si byl jistý, že bude přemožen tím, že konečně našel hledaného Zoroastra, a vrhne se mu k nohám. Že ho uchvátí smírně mocná vlna čistého citu a vynese ho vysoko vzhůru do světlých výšin. Skutečnost však byla úplně jiná!

Naplnily ho údiv, bezmezné zklamání a rozčarování. Sám se peskoval za to, že nepocítil nic ze strhující radosti, která se ho vždy zmocnila už při pouhém pomyšlení na setkání se Zoroastrem. Bylo mu téměř do pláče!

Beze slova stál před připravovatelem cesty. Mladý muž se znovu rozvykládal. S vlídnou shovívavostí pokáral Sádího za to, že se nehýbe.

„Sádí, naše shledání jsem si představoval úplně jinak! Když jsem slyšel, jak dlouho na mě věrně čekáš, těšil jsem se, že se konečně setkáme. Přišel jsem k tobě v přestrojení, aby bylo překvapení o to větší, a ty jsi z toho zatím oněměl a ztuhl. Cožpak už nechceš být mým sluhou a pomocníkem?“

Konečně se Sádí vzpamatoval:

„Jestliže jsi Zoroaster, půjdu s tebou, kam budeš chtít. Budu ti sloužit, protože jen tak mohu sloužit Saošjantovi, který naplňuje mou duši.“

Muž ho netrpělivě přerušil:

„Dobře, ale spěchá to. Pojď se mnou. Své koně si můžeš vzít s sebou. Jinak asi nemáš žádný majetek, na kterém by ti záleželo. Jako můj sluha musíš být chudý, tak to žádá naše povolání. Dokážeš to, Sádí?“

„Mohu být chudý a mohu být i bohatý, podle vůle Ahura Mazdy, mého Boha!“ odpověděl Sádí vážně, ale nepohnul se.

„Tak pojď, Sádí!“ naléhal host. „Jako můj sluha musíš umět poslouchat. Sám jsi právě řekl, že chceš být mým sluhou.“

Znělo to téměř výhrůžně.

Odkud vzal Sádí odvahu, kdo mu vnukl následující slova? Klidně vzhlédl a pronesl klidně, ale důrazně:

„Řekl jsem, jestliže jsi Zoroaster. Dokaž, že jím jsi!“

„To musíš cítit, Sádí,“ namítl muž netrpělivě. „Čím bych ti to tady měl dokázat?“

„Pověz mi o Saošjantovi!“

„Na to bude cestou času víc než dost. Spěchám, abych se dostal dál. Poslyš, obracím se na tebe s nabídkou: teď mě doprovodíš. Povím ti všechno, co budeš chtít. Když nebudeš spokojený, můžeš mě zase opustit.“

Sádí široce otevřel oči. S hrůzou upřeně hleděl na hosta:

„Kdo jsi? Nejsi Zoroaster! Kdybys byl připravovatel cesty, věděl bych to, protože mi bylo oznámeno, že ho uvidím tak, abych neměl žádné pochybnosti. Kdybys byl Zoroaster, s nevolí bys mé pochybnosti ihned rozptýlil. Že chceš se mnou obchodovat, je pro mě důkazem, že jsi lhář. Ano, jsi lhář!“ zvolal a téměř se neovládal.

Skočil ke dveřím a prudce je otevřel:

„Ven, ty zloduchu, ať už jsi kdokoliv. Ven!“

Host spěšně poslechl, venku se však obrátil a posměšně zvolal:

„Budeš toho litovat, že jsi odehnal Zoroastra od svého prahu. Od nynějška bude tvůj život pochybený.“

Postava zmizela za ohybem cesty. Sádí si oddechl a opřel se o kamennou stěnu svého domku.

„Odehnal Zoroastra,“ opakovaly jeho rty mechanicky. „Co když to byl přece jen on?“

Dlouho tak stál v zamyšlení, až konečně zvedl hlavu:

„Jestliže tohle byl Zoroaster, pak není hoden, aby tě směl ohlásit světu, zářný reku! Ne, ne, to nebyl on. Jeho ústa by musela přetékat velebením tebe, Pomocníku lidí. Kdyby jím byl, musel by tě znát. A kdo tě může znát a nevzývat tě přitom každým dechem?“

„Máš pravdu, Sádí,“ zazněl hlas světlého pomocníka. „Byl to zlý duch, který přišel, aby tě svedl z pravé cesty. Obstál jsi při zkoušce. Vědění o Saošjantovi zapustilo ve tvé duši hluboké kořeny. Už brzy budeš plně připraven.“

„To byla zkouška?“ zajíkl se Sádí. „A návštěva cizince před několika měsíci také?“

„Ano, Sádí, byly to zkoušky, kterým tě zlý duch vystavil, protože tvoje čistota mu překážela v jeho záměru. Chtěl tě od tvé cesty odvrátit.“

„Budiž dík Ahura Mazdovi, který mi propůjčil sílu, abych odolal,“ pronesl Sádí prostě.

Na chvíli oba umlkli. Pak ho světlý laskavě oslovil:

„A ty se, Sádí, ani nezajímáš o to, proč Bůh dopustil, abys byl tak tvrdě zkoušen?“

„Nepřísluší mi, abych po tom pátral,“ řekl Sádí prostě. „Co Ahura Mazda nařídí nebo dopustí, je nejvyšší moudrost, a před ní se skláním s úctou a vděčností.“

„Sádí,“ prohlásil světlý pomocník a hlas se mu chvěl dojetím, „jsi už opravdu připraven poznat Zoroastra i jeho poslání. Neuplyne mnoho času a budeš se smět ujmout svého úkolu.“

„Děkuji Ahura Mazdovi, že ukončí mé čekání,“ vydechl Sádí a klesl na kolena.

Dlouho tak klečel. Když vstal, světlý pomocník tady už nebyl. Sádího se zmocnila nesmírná radost. Opět se projevila jeho ohnivá povaha.

S jásotem pádil lesem k vodě a volal na vodní vílu. Chtěl jí povědět, že čekání možná brzy skončí.

Spanilá vodní víla se na něho usmívala.

„Vím o tom, Sádí,“ prohodila šibalsky. „Už jsem Zoroastra dokonce směla vidět.“

„Ty, tys ho viděla?“ vyhrkl Sádí málem žárlivě. „Kde je?“

S úsměvem zmizela:

„Čekej a modli se!“

Když už ho viděla vodní víla, nemůže být přece daleko, uvažoval Sádí. Úplně ho to rozrušilo. „Maličcí,“ volal hlasitě, „už jste ho také viděli?“

Celý zástup malých pomocníků tančil kolem něho:

„Ovšemže jsme ho viděli. Není vůbec daleko.“

Než se nadál, také zmizeli.

Jestliže je Zoroaster opravdu tak blízko, neměl bych se vzdalovat od svého domku, pomyslel si Sádí. Proto se rychle vydal zpátky. Gazela mu důvěřivě přiběhla naproti a otírala se mu svou jemnou hlavičkou o ruku.

„Viděla jsi ho nakonec i ty?“ snažil se od ní dovědět.

Gazela ani nehlesla. Upírala velké oči na člověka, který byl jejím přítelem. Četl v nich smutek nad blížícím se rozloučením.

„Máš pravdu, gazeličko,“ řekl již klidnějším hlasem, „budeme se pak muset rozloučit. Vzít si tě s sebou nemohu.“

Tiše se posadil před domkem se zvířetem vedle sebe a uvažoval o všem, co se v poslední době přihodilo.

Měl by být vlastně zlému duchovi vděčný, že ho podrobil zkoušce. Díky tomu se dověděl, že Zoroaster je nablízku a že on sám je dostatečně připraven, aby mu směl pomáhat.

Kdo jen to byl dnes ráno u něho v podobě nepravého starce?

Nejspíš někdo z Angra Mainjuových přisluhovačů, možná Drudž, Klam. Ale co, to je jedno, kdo to byl. On, Sádí, musí přemýšlet o něčem lepším! Teď se už snad dozví pravdu o Saošjantovi.

Znovu a znovu si vybavoval obrazy, které směl vidět dříve. Nepozoroval ani, že se slunce sklání k obzoru, obloha se zbarvuje do tmavomodra a vycházejí hvězdy. Malá gazela již dávno vyhledala teplo stáje. Sádí seděl a přemítal.

Jeho duše putovala do dálek, aniž si toho byl vědom. Vůle sloužit a touha po pravdě tak zesílily, že ho vynesly do světlejších říší. Hledal Toho, jemuž toužil sloužit.

A jeho touha byla vyslyšena:

Opět směl vidět obraz, byl však zřetelnější a krásnější než kdykoliv předtím.

Znovu se otevřelo nebe a zjevila se nádherná síň. Bílé sloupoví se pnulo vzhůru a zdálo se, že nese strop. Nebylo jej však vidět kvůli jasu a nádheře zářící shůry.

Uprostřed síně stál zlatý trůn. Na něm seděl muž obklopený září tak oslňujícího světla, že Sádí byl stěží schopen na něho pohlédnout. Ale právě jeho chtěl vidět! Vždyť to byl on, zářící rek, Pomocník, Saošjant!

„Ó, ty nade vše vznešený, pane a králi!“ zajásal Sádí a vrhl se k zemi.

Pohled však upíral stále vzhůru. Uviděl, že paprsky za Pomocníkem tvoří kříž. Chvílemi se mu zdálo, jako by sám Pomocník byl tímto zlatým křížem, a pak mu zase připadalo, že kříž se vznáší za ním.

Nad ním se vznášel zázračný pták třpytící se nejčistší bělostí. A rek držel v ruce meč.

Sádí se díval a skláněl se v uctívání. Náhle se vedle Saošjanta objevily světlé ženské postavy. Všechno po jeho pravici tonulo v růžové záři, kterou vydávala záplava vzájemně se proplétajících růží. A přímo v nich stála spanilá žena, která vypadala jako ztělesnění růže a jejíž oči zářily nejčistší láskou.

„Ó, zázračná paní, královno Lásky,“ zašeptal opojený radostí.

Přiblížila se světlá postava v bělostné říze. V rukou držela čarokrásné bílé květy. Kolem ní se vznášely světlé bytosti.

Poklekla k nohám krále, za nímž se v téže chvíli objevila třetí ženská postava zahalená do tmavomodrého pláště a se zářící korunou na hlavě. Paprsky vycházející z koruny se slily se září paprsků zdobících krále.

Z uchvácené Sádího duše se vydrala vroucí prosba:

„Pane a králi, dovol, abych ti směl na zemi sloužit!“

Tu zazněl mohutný, a přesto tlumený hlas. Rozechvěl ho až do nejhlubšího nitra.

„Jsi vyvolen, abys mi sloužil, připravovateli cesty!“

Jak že ho král nazval? Připravovatel cesty! Jímala ho závrať,ale potlačil jakékoliv hnutí v sobě, aby mu neuniklo ani jediné ze svatých slov:

„V čistotě ses připravil, v čistotě služ! Přines lidstvu i svému národu zvěst o Ahura Mazdově Synovi, který přijde, aby soudil svět a věrné přivedl do Garódmánu.

Jsi připraven přinášet požehnání; tebe, mého služebníka, mého připravovatele cesty provází požehnání Nejvyššího!“

Opět ho svatý hlas tak nazval. Lidská duše, jsi schopna pojmout tolik štěstí? Připadal si zcela nepatrný. Čím bylo všechno jeho chtění, všechna jeho služba ve srovnání s touto nevýslovnou milostí?

„Pane a králi, slibuji ti, že nechci nic jiného než být tvým služebníkem, který je tě ve všem poslušen. Pane a králi, děkuji ti!“

Mluvil rozechvělý štěstím a v přemíře citu dodal:

„Ó, vy světlé! Díky, že já, ubohý člověk, jsem vás směl spatřit. Také vaším služebníkem chci být. Sádí už není ničím, Zoroaster bude vším.“

Nebeský obraz zvolna pohasl. Sádí procitl ze svého pohroužení a lehce se zachvěl.

„Vejdi, Zoroastře,“ pozdravili ho maličcí.

Téměř uctivě ho doprovodili do jeho domku, kde na něho čekala gazela. Poděkoval jim, potom se posadil a snažil se ujasnit si všechno, co právě prožil.

Je možné, že on sám je Zoroaster? On, prostý Sádí, syn chovatele koní? On, nevzdělaný Sádí?

Ale cožpak to nevyslovila sama nejsvětější ústa? Nevyslechly to čisté, světlé ženy? Nazval ho připravovatelem cesty, svým připravovatelem cesty!

Nemá být sluhou Zoroastra, ale služebníkem Saošjanta, Požehnaného, Svatého! Žádné slovo mu nepřipadalo dost vznešené k velebení Toho, jehož směl spatřit, pro kterého žila jeho duše.

Kolem něho se spřádalo jemné světlo z nadpozemských paprsků: pozdravil ho světlý pomocník.

„Spočívá na tobě požehnání, připravovateli cesty Pána všech světů! Hledal jsi věrně a nyní jsi směl nalézt! V pokoře jsi rozséval a budeš sklízet sílu!

Čas tvého pobytu v tomto domku skončil. Podle Ahura Mazdovy vůle budeš ráno odveden na jiné místo a tam budeš moci načerpat moudrost a poznatky, které ti ještě chybí.

Přijímej všechno, co budeš schopen pochopit. Jen to, co bude ve tvém nitru skutečně živé, může odolat bouřím, které se ani tobě nevyhnou, a to pak budeš moci předávat lidem.

Jestliže pro tebe někdy bude příliš těžké něco pochopit, nebo se tvá cesta příliš zatmí, zavolej mne. Nebudeš volat marně, pokud budeš sloužit čistě.“

Tuto noc Sádí na spánek ani nepomyslel. Naplňovaly ho radost, očekávání, dík a nedočkavost, aby už zahájil službu. Jeho duše tonula v blaženém štěstí.

Druhého dne, sotvaže se rozednilo, naložil nákladního koně a osedlal Klusáka. Pak spěchal k vodě, aby naposled uviděl vodní vílu. Neobjevila se však.

S nádobami naplněnými vodou se vrátil k domku. Zde už stáli dva z jeho malých pomocníků připravení ho doprovodit. Ještě krátké rozloučení s gazelou – – a mohl vyrazit vstříc novému životu. Ne už jako Sádí, ale od nynějška jako Zoroaster.

KDYŽ SLUNCE stálo v zenitu, měli již hory za sebou a procházeli po stinných cestách v rozlehlém lese. Zoroaster těžce dýchal; musel si teprve zvykat na vzduch v nížině.

Na kraji lesa byli připraveni jiní malí pomocníci, aby převzali další vedení.

„Nesmíme tě dál doprovázet, Zoroastře,“ pověděli mu jeho dosavadní malí přátelé. „Každý náš kmen má své vymezené působiště. Ale tito pomocníci ti budou sloužit stejně věrně jako my. Děkujeme ti, že jsi byl naším přítelem.“

Zmizeli jako pára. Noví pomocníci ho ale vedli stejně bezpečně. Večer musel Zoroaster přenocovat pod širým nebem. Byl na to zvyklý a přenocoval tímto způsobem rád.

Tak jel řadu dní. Maličcí se očividně vyhýbali každé osadě.

Až jednoho dne opustili stezky vedoucí pod ochranou lesů a zavedli ho na cestu podél řeky. Zoroaster se snažil objevit v jejím toku vodní vílu, ale neviděl nic než kalné vzdouvající se vlny, které se líně valily řečištěm.

Nedalo mu, aby se na to maličkých nezeptal. Rozesmáli s.

„Koryto této řeky rozdupala stáda skotu. Snad si nemyslíš, že by vodní víly nebo vodník mohli bydlet v takových kalných vodách. Pán této řeky se odstěhoval až docela nahoru k prameni. Když je voda zase průzračná a čistá, někdy se vrátí sem dolů do roviny. Ale to udělá jen málokdy, protože nemá v lásce tohle líné převalování vod.“

Dlouho jel Zoroaster mlčky. Náhle ho jeden z maličkých upozornil na skupinu stavení choulících se u malého lesíka.

„Tam je tvůj cíl, Zoroastře. Až sem jsme tě měli dovést. Tady ti však zůstaneme nablízku, protože jsme se stali tvými přáteli. Když nás budeš potřebovat, zavolej. Přijdeme, jestliže to nebude proti Ahura Mazdově vůli.“

„Děkuji vám, maličcí, zavolám vás,“ ujistil je Zoroaster.

Zahleděl se napjatě na svůj příští domov. Čím přicházel blíž, tím mu budovy připadaly větší. Byly výstavné, postavené pečlivě a s určitým smyslem pro krásu.

Hned u první Zoroaster zastavil koně. Dříve než si rozmyslel, co má udělat, otevřely se dveře a vyšel z nich sluha. Bylo vidět, že slouží urozenému pánovi, protože byl pěkně a dobře oblečený.

„Vejdi, Saošjantův připravovateli cesty!“ pozdravil ho muž a hluboce se uklonil.

To bylo pro Zoroastra tak nové, že se bezděky ohlédl po tom, komu platí uvítání. Vzápětí se vzpamatoval, seskočil z koně a vstoupil se sluhou do domu. Nacházelo se v něm víc místností.

První místnost, kterou procházeli, byla zařízená zvlášť nákladně. Ve všem se tady projevovala krása, ale Zoroaster o to teď nedbal.

Sluha odhrnul závěs a pokynul mu, aby vstoupil do druhé, menší komnaty. V ní seděl na širokém lůžku pokrytém kožešinami stařičký muž se sněhobílými vlasy.

„Čadžavo!“ zajásal Zoroaster a chvátal pozdravit ctihodného starce.

Ten k němu vztáhl třesoucí se ruce:

„Odpusť, synu, že nevstávám, abych přijal připravovatele cesty Pomocníka tak, jak se patří. Jsem starý a nohy mi vypovídají službu. Ale Ahura Mazda mi prodloužil život, abych ti mohl sloužit, ty požehnaný.“

„Mohu u tebe zůstat, Čadžavo?“ chtěl věděl radostně dojatý Zoroaster.

„Ano, máš zůstat nejdřív zde, aby sis po dlouhé době naprosté odloučenosti zvykl na lidi a na svůj úřad, synu.“

Vešli sluhové a uvedli Zoroastra do přepychově zařízené komnaty. Později mu donesli jídlo a pití a pak směl opět navštívit Čadžavu.

„Dnes bych tě chtěl mít úplně pro sebe, Zoroastře,“ zmínil se stařec na úvod. „Vypravuj mi o svém životě. Možná ti budu moci vysvětlit mnohé z toho, co jsi musel jako nepochopené zatím odsunout stranou.“

„Dnes s tím ale nebudeme vůbec hotovi,“ ujistil ho upřímně Zoroaster.

„Takže se ptej na to, co ti právě přijde na mysl.“

„Mohu se zeptat na všechno, otče?“ vyzvídal váhavě Zoroaster.

„Na všechno. Uvidíme, jestli ti dokážu odpovědět.“

„Takže začnu tím, čím se zabývám nejvíc: sám zářný vládce řekl, že je Ahura Mazdovým synem, poustevník mne ujišťoval, že je synem knížete Ara Mazdaha, a maličcí mluvili o dědici knížete!“

Zoroaster si povzdechl. Kdykoliv na to pomyslel, měl v hlavě zmatek. Statečně však pokračoval:

„Vím naprosto jistě, že mi zářný rek pověděl pravdu. Je Synem nejvyššího Boha. Teď bych mohl všechno ostatní odsunout stranou, ale něco mi říká, že i to je pravdivé. Víš o tom něco, otče? Můžeš mi to objasnit?“

Zoroaster toužebně pohlédl na starce.

„Vím o tom, synu, a mohu ti sdělit, že také to, co ti pověděli poustevník a maličcí, je pravdivé. Později se dozvíš, jak to spolu souvisí. Pro lidi je to ještě velké tajemství. Podej mi medailónek, který jsem ti kdysi zavěsil na krk. Poznáš, že i tuto pravdu jednou uslyšíš.“

Zoroaster rychle vytáhl zpod šatů pouzdérko zavěšené na zlatém řetízku a přitom vyklouzl i kámen, který kdysi dostal od cizího muže. Když jej chtěl opět skrýt, Čadžava si přál vědět:

„Jak jsi přišel k tomu kameni? Kdo ti jej dal?“

Zoroaster mu stručně vyprávěl o setkání s mužem.

Čadžava zatím opatrně otevřel svýma stařeckýma rukama uzávěr. Uvnitř byl zlatý zářící kříž, jaký Zoroaster spatřil při svém vidění.

„To je Saošjantův kříž,“ řekli oba muži jako jedním dechem a stařec dodal:

„Je to kříž věčné Pravdy, jak se nám dochoval z dávných dob. Kdo nosí tento kříž, ten se smí dovědět Pravdu. Také ty ji uslyšíš. Až k tomu nadejde čas.“

Zoroaster pečlivě ukryl pouzdérko pod oděvem. Poté, co spatřil jeho obsah, mu bylo dvojnásob drahé. Ještě chvíli spolu rozmlouvali a pak se rozloučili.

Druhého dne Zoroaster zjistil, že tyto budovy patří knížeti Háfizovi, který sem rád zajíždí v nejparnějších měsících na zotavenou. Tak byl Zoroaster vlastně jeho hostem.

Těšil se na shledání s dobrotivým knížetem, jehož příjezd právě očekávali.

„Také on se na tebe těší, synu,“ ujišťoval ho Čadžava. „Nemohl se ani dočkat, až malý Sádí najde Zoroastra.“

„Vy jste věděli, že jsem to já?“ podivil se Zoroaster.

„Ano, věděli. Atravan to oznámil knížeti Háfizovi. Ale já i atravan jsme tuto zprávu přijali shůry.“

„Takže vy všichni jste věděli to, co pro mě bylo ještě tajemstvím,“ uvažoval připravovatel cesty. „Jak podivuhodně byla řízena má cesta díky Ahura Mazdově dobrotě a milosti.“

Vtom se ozval dusot koňských kopyt a hlasité radostné výkřiky, jak už to bývá při každém příjezdu.

Vzápětí překročil práh kníže Háfiz a radostně spěchal ke svému hostovi. Kníže očividně zestárl. Jeho rysy zmužněly, oči si však uchovaly laskavou záři, která už dříve stále znovu přitahovala mladého Sádího.

Otázky a odpovědi se rychle střídaly. Bylo vidět, že kníže Háfiz má upřímnou radost ze shledání. Zoroaster se mu chystal poděkovat za všechno, co pro něho udělal, ale Háfiz se smíchem odmítl.

„Představ si, jak jsem byl šťastný, že právě já jsem pomáhal připravovateli cesty, že jsem mu mohl něčím prospět,“ smál se. „Celých těch deset let jsem toužil po této chvíli.“

„Deset let?“ slabikoval překvapený Zoroaster. „Bylo to opravdu deset let, která jsem strávil v osamění? Připadalo mi to jen jako deset měsíců.“

„Nám to připadalo delší,“ ujistil ho Háfiz, „a když tě pozoruji, zjišťuji, že z jinocha se stal muž. Vypadáš statně! Musíš se však jinak obléci. Tyto kůže už nejsou vhodné pro připravovatele cesty.“

Na pokyn knížete vstoupili do místnosti sluhové s nádherným oděvem, který už byl pro něho přichystán. Zoroaster si jej oblékl a Háfiz měl radost, jak dobře vypadá.

I připravovatel cesty měl radost, ale považoval ji téměř za nemístnou. Proto mu Háfiz připomněl, jak vznešenému pánovi slouží, a v dobré náladě dodal: „Jsem rád, že přece existují pozemské věci, ve kterých tě ještě mohu poučit a pomáhat ti.“

PRO MUŽE zvyklého na samotu začal úplně nový život. Kníže Háfiz se ho ujal.

Jako host knížete se musel zúčastňovat přijímání návštěv a oslav. Brzy si osvojil nenucené chování, rychle se přizpůsobil běžným způsobům jednání, ale především se naučil bystře pozorovat. Bylo mu, jako by uměl číst myšlenky lidí, a viděl, že často nejsou v souladu s jejich činy a slovy.

V takových případech měl chuť vytknout jim jejich falešnost, ale něco mu v tom vnitřně bránilo. Nechápal to. Jednou večer zavolal světlého pomocníka, aby se s ním o tom poradil.

Pomocník mu vlídně položil otázku:

„Co si slibuješ od toho, když lidem řekneš, že nemluví pravdu?“

„Musí si uvědomit, že jim nevěříme. Pak příště zanechají lhaní.“

„Opravdu si to myslíš, Zoroastře? Nuže, při nejbližší příležitosti smíš bez obalu vyslovit, co cítíš. Ze svého prožití se naučíš mnohem víc, než kdybych ti to nyní dlouze vysvětloval.“

„Chtěl bych se tě zeptat ještě na něco,“ zaprosil Zoroaster. „Teď ještě zřejmě prožívám dobu učení. Je však správné, abych zachovával naprostou zdrženlivost a neříkal nic z toho, čím překypuje moje duše?“

„Zatím bys víc pokazil, než tím prospěl. V pravou chvíli ti bude sňata z úst pečeť a pak budeš moci hlásat Boží tajemství,“ pronesl světlý posel slavnostně a opustil žáka.

Teď když měl Zoroaster dovoleno promluvit, byl téměř ostýchavý. Nejbližší dvě příležitosti, které se naskytly, se mu pro usvědčení prolhaných lidí nezdály dost významné. Chtěl si počkat na něco závažnějšího, a dočkal se.

Jeden z knížat závislých na Háfizovi vyslal posla se vzkazem, že tentokrát nemůže zaplatit dlužnou daň. Vyslanec dlouze vykládal, že panství postihla neúroda a úhyn skotu. Až se poměry zlepší, daň prý dodatečně odvedou.

Kníže Háfiz bezpečně poznal, že posel pronáší promyšlené lži, ale nechtěl dát na sobě znát, že je prohlédl.

Čím větší klid zachovával, tím byl cizinec bezstarostnější, a Háfiz pak mohl lépe postupovat při dalším jednání. Seděl v křesle, které při audienci sloužilo za panovnický trůn, tvářil se vlídně a nechal cizince mluvit.

Náhle zazněl Zoroastrův jasný hlas:

„Kníže Háfizi, nevěř mu! To všechno jsou samé lži. Jeho pán nemá vůbec v úmyslu daň zaplatit. Jen zkouší, kolik si toho dáš líbit.“

Háfiz se ulekl a požádal ho, aby mlčel. Zoroaster považoval jeho úlek za známku toho, že i on náhle poznal poslovy skutečné úmysly. Chtěl proto ubohému podváděnému knížeti říci ještě víc. A tak pokračoval:

„Vidím poslovy myšlenky, které tě obletují jako zlá havěť, kníže Háfizi. Pošli ho pryč, aby zde byl opět čistý vzduch.“

Dvořané přímo ztuhli. Jak se jen mohl opovážit vyslovit něco takového! On, nejmladší z nich.“

Háfiz vstal a klidným hlasem požádal Zoroastra, aby se nevměšoval do jednání. Dokonce šel ještě dál: požádal vyslance, aby nedbal na Zoroastrova slova, pronesená z mladické horlivosti a přílišné starostlivosti.

Všechno v Zoroastrovi vřelo hněvem. Opustil místnost, osedlal bez pomoci služebníků Klusáka a ujížděl ven.

Tímto způsobem mu kníže poděkoval za dobře míněnou radu a plně odůvodněnou výstrahu? Že viděl dobře, tím si byl jist. Neměl snad Háfiz z jeho poznatků vyvodit závěr a posla vykázat? Zoroaster chápal svět méně než kdy předtím.

Zmocnilo se ho neutuchající rozčilení. Musel jet hodně dlouho, než se mu vrátila rozvaha. Teprve pak se vydal s Klusákem nazpět k domovu.

Nehodlal nepřijít k obědu jako vyplísněný chlapec. S uklidněnou myslí se mu vybavila vzpomínka na slova světlého pomocníka, že má z každého prožitku získat prospěch a ponaučení.

Čemu se měl dnes naučit? Že se nemá vměšovat do záležitostí, po kterých mu nic není? Dobře, ale pak by vlastně nemohl ukázat poslovi, že ho prohlédl. A světlý mu přece výslovně dovolil promluvit!

Udělal to, a kníže se mu špatně odměnil! Teprve v této chvíli si uvědomil, že se rozhněval kvůli tomu, jakým způsobem Háfiz přijal jeho výstrahu. Byla to tedy uražená ješitnost, která v něm vzkypěla.

Je to důstojné Zoroastra? Cožpak připravovatel cesty nechtěl položit celé své já ke stupňům nebeského trůnu? A teď se toto já cítí být uraženo! To není správné.

Nesmí se na Háfize hněvat ani se rmoutit, že jeho výstraha zazněla naprázdno. Vyslovil ji a Háfiz s ní mohl naložit tak, jak pokládal za správné.

Vracel se uklidněný, dokonce i trochu zahanbený, ale netoužil potkat cizího posla, kdyby snad právě opouštěl dům. Proto zvolil jen zřídka používanou cestu vedoucí ke stájím.

Vtom zaslechl dva muže, jak spolu vzrušeně rozmlouvají.

„Před Zoroastrem se musíme mít na pozoru,“ řekl jeden. „Jestliže může skutečně vidět naše myšlenky, musíme je zastírat ještě lépe než dosud.“

„Nevěřím tomu, že všechno vidí,“ prohodil druhý zamyšleně. „V tomto případě jsme si přece všichni všimli, jak silně posel lhal. K tomu nebylo potřeba velkého ostrovtipu. Ale máš pravdu, bude lépe předejít možnému novému odhalení. I myšlenky se dají přinutit ke lži, nemyslíš?“

Oba muži se vzdálili se smíchem. Zoroastrovi však přeběhl mráz po zádech. Ach, co to vyslechl?

Domníval se, že upozorněním na to, že může vidět myšlenky, přiměje lidi, aby upustili od špatných myšlenek. A oni teď mají v úmyslu donutit se lhát i svým myšlením.

Vždyť tím budou ještě horší. Co jen to způsobil!

Co má udělat, aby to napravil? „Kéž bych předtím raději mlčel,“ bylo všechno, co ze sebe dokázal vypravit, když odstrojoval Klusáka.

Na cestě do své komnaty potkal sluhu. Hledal Zoroastra, aby mu vyřídil, že se má dostavit k Háfizovi.

Jak má před knížete předstoupit? Byl ještě celý rozrušený. Už chtěl vzkázat, že přijde později, ale uvědomil si:

„To by bylo zbabělé!“

Obrátil se a šel za sluhou. Háfiz ho přijal s obvyklou laskavostí. Viděl, jak silně Zoroaster trpěl, a měl soucit s nezkušeným mladým mužem.

„Požádal jsem tě, Zoroastře, abys ke mně přišel,“ pronesl laskavě, „protože si nepřeji, aby mezi námi třeba i na okamžik zavládlo odcizení. Dnes jsem jednal tak, že jsi mi nemohl porozumět. Chtěl bych ti to vysvětlit.“

Zoroaster ho bouřlivě přerušil:

„Je na mně, Háfizi, abych tě poprosil o prominutí,“ vyhrkl. „Udělal jsem všechno špatně. Měl jsem dobrý úmysl, ale moje jednání bylo nesprávné, mnohem horší, než si myslíš,“ připojil, když zpozoroval, že ho kníže chce omlouvat.

„Samozřejmě že tvé jednání nebylo správné, Zoroastře,“ pokračoval kníže. „Dobrý úmysl jistě omlouvá, ale nemůže chybu napravit. Dovol mi, abych ti věc vysvětlil, a pokus se mne vyslechnout bez přerušování. Pak získáš jasnější přehled.

V celém shromáždění nebylo člověka, který by nepostřehl, že posel nadmíru lže. Šlo mi však o to, aby se plně projevil, takže bych mohl přijít jeho lžím na kloub. Měly zřejmě ještě jiný účel než jen odepření daně.

Mlčel jsem, abych se jej dověděl. A jestliže mlčí kníže, jemuž je řeč určena, musí mlčet i dvořané.“

Zoroaster sebou trhl, ale přemohl se a neřekl nic.

„Ty jako host jsi směl mluvit. Na tebe se tento dvorský zvyk nevztahuje. Ale to, že jsi promluvil, narušilo mé klidné pozorování a přivedlo mě do nepříjemné situace vůči poslovi, protože vyslance nesmí nikdo napadat.

S těmito lidmi je nutné jednat zdvořile, i když jimi nutně pohrdáme. Jediným výsledkem tvých slov žel je, že posel bude cizího knížete nabádat, aby vůči mně postupoval ještě lstivěji. Teď snad chápeš, proč jsem se musel pokusit co nejlépe zahladit tento nepříjemný dojem.“

Háfiz pohlížel přátelsky a současně tázavě na Zoroastra. Ten samým vzrušením téměř nemohl mluvit.

„Už vím, že jsem způsobil ještě mnohem větší škodu,“ řekl a chvějícími se rty vyprávěl knížeti o rozmluvě, kterou nechtěně vyslechl. Kníže přikývl.

„To potvrzuje mou domněnku,“ pronesl vážně. „Z dnešního prožití ses mohl mnohému naučit, příteli. Také já jsem se z něho poučil. Přičiňme se, aby tato zkušenost přinesla ovoce.“

„Velmi jsem ti uškodil?“ odvážil se zeptat Zoroaster.

„Doufám, že se mi podařilo zahladit trapný dojem. Abych to však dokázal, musel jsem se přetvařovat, mluvit nepravdu a to mě teď trápí.“

Kníže se snažil obrátit jeho myšlenky jinam. Zoroaster se ale ještě s celou záležitostí nevypořádal a jeho nitro se chvělo rozčilením. Proto bylo nejlepší nechat ho o samotě.

Když vstoupil do své komnaty, celý usoužený klesl na kolena, volal světlého pomocníka a pokusil se bez jakýchkoliv ohledů vyjádřit slovy všechno, co udělal špatně. Když skončil, stál světlý duchovní vůdce před ním.

„Zoroastře, nyní vidíš, jak pro tebe bylo dnešní prožití poučné. Kdybych ti zakázal promluvit, poslušně bys mlčel, ale nikdy bys nepochopil, proč musíš mlčet. Když sis to teď bleskově ujasnil, budeš příště mlčet z vlastního popudu.

To, že můžeš vidět myšlenky lidí, je jednou z pomocí, které ti byly dány, aby ses mohl přiblížit k jejich duším. Máš být připravovatelem cesty. Zření ti nebylo dáno k tomu, abys je používal jako zbraň v boji a někoho zraňoval. To si dobře uvědom. Nemáš bojovat, ale hlásat, nemáš zraňovat, ale hojit!“

Trvalo dlouho, než Zoroaster opět našel duševní rovnováhu.

Jeho ohnivá povaha se díky této zkušenosti trochu zmírnila. Už nemluvil ukvapeně o všem, co mu tanulo na mysli.

Čím větší získal odstup od událostí, tím více se zabýval myšlenkou:

„Jak je špatné, že dokonce tak ušlechtilý muž jako Háfiz může být donucen ke lži.“

Kde je nutné zasáhnout, jestliže se má po této stránce zjednat náprava? Tu a tam by se jistě mohlo něco trochu zlepšit, ale skutečně pomoci by mohl jen jediný – zářný rek, který by uťal hadovi hlavu.

Zoroaster si konečně všechno ujasnil do té míry, že se odvážil promluvit s Čadžavou. Všiml si, že mu stařec nikdy nedá přímou odpověď, dokud on sám nevynaloží všechny síly, aby našel řešení.

Myšlenky, které na něho doléhaly, rozvinul před starcem víc, než měl v úmyslu. Mluvil o tom, co mu pověděl světlý pomocník, a s obdivem vyprávěl o dobrotě knížete i o jeho důvěře.

Nakonec vyšlo najevo, co mu nejvíc leží na srdci: vláda lži na světě.

„Otče, hodně jsem se napřemýšlel o tom, jak dochází ke lži,“ posteskl si. „Většina lidí lže ze strachu. Myslí si, že mohou uniknout nepříjemným následkům svého jednání, když neřeknou pravdu. Bylo by proto nutné sprovodit ze světa strach a pak by také zmizela příležitost ke lži.“

„Ne tak docela, synu,“ namítl Čadžava. „Vzpomeň si na mnoho lidí, kteří lžou jen proto, aby se zdáli být lepšími, než jsou, nebo proto, že touží po obdivu. Jednou zveličují své činy, podruhé své záměry.

Pomysli i na ty, kteří používají lži, aby zalichotili někomu vyššímu, a tak u něho něčeho dosáhli. Ne, synu, kdo chce potřít lež, musí zneškodnit Angra Mainjua a po něm všechny jeho přívržence.“

„To vím, otče. Vím také, že Saošjant přemůže zlého, než však přijde, bude příliv zla stále více vzrůstat. A do tohoto odporného bahna má vstoupit ten nejčistší z čistých? Zasloužíme si to?“

Zvolal to vzrušeně a vůbec ho neudivilo, když s ním Čadžava souhlasil, že si takovou nesmírně velkou oběť žádný člověk nezaslouží.

„Kéž by se mi přece jen podařilo připravit mu cestu, shromáždit pro něho duše, mezi které by mohl jistě a bezpečně vstoupit!“ přál si Zoroaster z hloubi duše.

TÝDNY, které hodlal Háfiz strávit mimo své sídelní město, uplynuly. Uzavřeli obydlí a dlouhá řada jezdců, v jejichž středu jel vůz s Čadžavou, se vydala na cestu.

Kníže se jako kdysi těšil z Klusákova běhu a Zoroastrova jezdeckého umění.

„Na tvém koni není vidět, že zestárl,“ připomněl zálibně. „Je to nejen chytré, ale i krásné zvíře.“

Po krátkém zamyšlení však dodal:

„Přesto ti dám ještě jednoho ze svých koní, abys mohl malého Klusáka šetřit, protože občas budeš muset hodně jezdit.“

Potěšený Zoroaster poděkoval a svěřil se Háfizovi:

„Kníže, přemýšlel jsi už někdy o tom, jakým způsobem budu moci vykonávat svůj úřad? Když uvažuji o své budoucí práci, nevidím nic, co by mi posloužilo za vodítko.“

„Věřím, Zoroastře, že řešení přijde samo, jestliže budeš soustavně vykonávat práci, kterou ti přinese den a kterou bude Ahura Mazda od tebe požadovat. Kořen stromu také nerozmýšlí, jak na jeho větvích vyrazí listy a květy, plní prostě, co má. Jednej neustále také tak a pak to bude jistě správné.

Pro začátek tě prosím, abys denně vždy ve stejnou dobu vyprávěl o bozích lidem, kteří žijí u mého dvora. Při tom budeš mít dost příležitostí mluvit o Saošjantovi. V mém okolí žije mnoho lidí, kteří se cítí být povzneseni nad takové věci. Probudit v nich touhu po něčem vyšším by bylo hodné úkolu připravovatele cesty.“

Zoroaster se těšil a stále znovu se hluboce soustřeďoval v tiché prosebné modlitbě, aby mu k tomu Ahura Mazda propůjčil nezbytnou sílu shůry a patřičnou výmluvnost.

Za několik dní přijeli do hlavního města, které Zoroaster již znal.

Směl spatřit vnitřek knížecího paláce a směl s něm dokonce bydlet. Přidělili mu dvě překrásné komnaty a měl k dispozici dva sluhy.

Na jeho námitku, že je to pro něho příliš vznešené, Háfiz připomněl:

„Neustále zapomínáš, že jsi služebníkem nejvyššího ze všech králů. Pro něho není nic příliš nádherného. Uvědom si, že za tebou přijde mnoho lidí s prosbou o radu. Mají ostatním vyprávět o chudobě a nuzotě?

Zaslíbený připravovatel cesty musí žít v lesku a nádheře. Uč se tomu. Nauč se také používat sloužící. Musíš to udělat kvůli lidem a především kvůli svému Pánovi.“

O několik dní později svolal Háfiz všechny členy svého dvora a oznámil jim, že se zaslíbený Zoroaster již našel a žije mezi nimi.

Požádal je, aby naslouchali jeho učení nejen ušima, ale mnohem více i srdcem. Je to Ahura Mazdova milost, že zde připravovatele cesty ponechá na krátký čas. Možná, že se nikomu z nich už později nenaskytne příležitost naslouchat jeho učení.

Pak Zoroaster přednesl svůj první proslov. Slova mu nehledaně plynula přes rty. Věděl, že ho naplňuje síla shůry, a byl šťastný.

Tak uplynulo několik týdnů. Zoroaster začal vyučovat v kruhu, který mu byl přidělen. Vedle toho čerpal moudrost z věčných zdrojů, které mu otevřel jeho světlý pomocník. Se vším, co objevil, se svěřoval Čadžavovi, v jehož společnosti pak ještě více prohluboval své vědění.

Ruku v ruce s tímto vnitřním vzrůstem postupovalo i vnější zdokonalování. Osvojil si ty nejlepší způsoby chování. Jeho povaha se změnila – byla vyrovnaná a blahodárně míruplná. Čím více zapomínal na sebe, tím méně se projevoval jeho ohnivý temperament.

Jednou ráno, když se modlil, mu upadl na zem kámen, který nosil zavěšený na krku. Velmi se ulekl. Opominul snad něco? Zatímco spojoval uvolněné články řetízku, usilovně přemýšlel.

Náhle na to přišel: vždyť ještě nebyl u poustevníka, který na něho čeká!

Proto Háfize požádal, aby mu dovolil odjet, a kníže, který jeho žádost očekával již delší dobu, rád svolil.

Klusák s ním uháněl k lesu. Teprve teď si Zoroaster uvědomil, že nezná cestu ani směr. Když tehdy navštívil poustevníka, přijel k němu úplně odjinud.

Znovu proto zavolal ochotné malé pomocníky a hle: dostavil se jich celý houf.

Jeden převzal vzkaz pro Čadžavu a ostatní slíbili, že ho povedou. Žádali jen, aby jim uvedl nějaký opěrný bod. Pověděl jim, že ze stanového tábora knížete viděl na zříceniny Ara Mazdahova paláce.

Už si věděli rady. Radostně ho vedli rozlehlou plání, která pak pomalu stoupala směrem k horám.

Za tři dny dorazili k cíli, poustevna stála před ním.

Seskočil z Klusáka a nechal ho, aby si sám našel přístřeší. Srdce mu tlouklo očekáváním, že vyslechne zprávu, kterou pro něho stařec má.

Bušil na dveře bezvýsledně. Nikdo nepřišel, aby mu otevřel. Odešel snad stařec pro vodu? Zoroaster se neodvážil vstoupit a posadil se venku na kámen, na kterém už kdysi seděl.

Hodina za hodinou míjely a poustevník se neobjevoval. Není již stařec mezi živými?

Zmocnila se ho lítost, že úplně zapomněl na svůj slib a připomněl si jej teprve před několika dny. Jak to jen bylo možné? Vždyť domek, kde žil o samotě tak dlouhou dobu, byl blízko poustevníkova obydlí! Neuslyší snad už nikdy zprávu, kterou pro něho stařec měl?

Tak minul den i noc. Zoroaster poprosil svého světlého pomocníka o radu, co má dělat, ale nedostal odpověď.

Za svítání si konečně dodal odvahy, otevřel dveře domku a vstoupil dovnitř. Stařec ležel na lůžku, jako by spal. V jeho tváři se zračil nebeský mír. Hubené ruce měl zkřížené na hrudi. Mohl být mrtvý nanejvýš dva dny, pozemská schránka byla neporušená.

Zoroaster poklekl a modlil se. Pak si tiše posteskl:

„Proč jen jsem nepřišel dřív, otče. Takto jsem nemohl být u tebe ve tvé poslední hodince. Tvůj vzkaz se už nedozvím.“

Vtom zaslechl starcův tichý hlas:

„Uklidni se. Věděl jsem, že přijdeš, a směl jsem na tebe počkat, než se vydám na cestu vzhůru.“

Vedle lůžka stál poustevník. Byla to stejná postava jako ležící bezduché tělo, byla však průhledná a světlá a Zoroastrovi připadalo, že se neustále lehce vlní.

Hlas, který Zoroaster vnímal, nevycházel z postavy. Připadalo mu, že jej slyší ve svém nitru. Hlas pokračoval:

„Jestliže mi chceš prokázat laskavost, pochovej mé tělo do měkké půdy vedle domku. Nebude to těžká práce. Chci ti však podat zprávu, kterou pro tebe mám:

Žádný člověk nežije na zemi jen jednou! Jako připravovatel cesty to musíš vědět, protože je to důležité. Vracíme se na zemi stále znovu, až se naučíme být takovými, aby nás Ahura Mazda mohl snést ve svých věčných říších.

To je klíč k pochopení celého pozemského života! Předávám ti jej tak, jak jsem jej kdysi přijal ze světlé ruky.

Kdybys přišel, pokud jsem byl ještě v pozemském těle, řekl bych ti o tom víc. Teď ale vidím, že je to tak pro tebe lepší. Pohroužíš se do tohoto nového vědění a s pomocí shůry najdeš to, co se ještě musíš dovědět.

Jedno ti ale přece smím ještě sdělit: Také Saošjant byl už jednou na zemi. Přemýšlej i o tom!“

Postava se pomalu rozplynula. Zoroaster proslovil vroucí děkovnou modlitbu, zatím si však nebyl schopen plně uvědomit, jakého bohatství vědění se mu dostalo.

Láskyplně pohřbil poustevníkovo tělo do hrobu vystlaného zelení, pomodlil se a vrátil se do domku, který byl ještě jakoby naplněn poustevníkovým fluidem.

Náhle uslyšel hlas světlého duchovního vůdce:

„Nechtěl by ses nakrátko usadit v jeho domku? On by z toho měl radost a tobě by to prospělo. Najdeš zde mnoho krásných a dobrých myšlenek, které z něho vyšly. Mohou ti pomoci dostat se dál. Zůstaň tady!“

Návrh se Zoroastrovi líbil. A protože věděl, že by s tím Háfiz souhlasil, neváhal a zůstal.

Teprve nazítří začal chápat, co mu vlastně stařec svěřil. Hlubokému smyslu jeho sdělení sice ještě nerozuměl, ale znovu si je připomněl.

Nejdřív si vzpomněl na slova týkající se Pomocníka. Takže Saošjant byl už jednou na zemi? Ale o tom nikdo nic neví. Zoroaster o tom nikdy neslyšel! Byl zde snad k soudu?

Znovu zavolal svého světlého duchovního vůdce. Ten mu srozumitelnými slovy pomohl ujasnit si, co se dověděl.

Začal tím, co mu poustevník sdělil nejdříve. Všichni lidé se víckrát vracejí na zemi, aby uzráli a dostali se vzhůru. Jako učitel dal Zoroastrovi za úkol, aby nejprve promyslel, proč je člověk na zemi.

Pak se ho zeptal, zda jsou opakované pozemské životy trestem nebo milostí.

„Samozřejmě že trestem,“ už už chtěl mladý muž odpovědět, ale připomněl si své předsevzetí, že již nikdy nebude mluvit bez předchozího uvažování.

A když uvažoval, poznal, že je velká milost Boží, jestliže se lidem dává příležitost napravit to, v čem v jednom životě chybili, a dohonit, co předtím zameškali.

Když Zoroaster dospěl ve svém uvažování až sem, otevřely se mu podivuhodné výhledy nejen na neoblomné Ahura Mazdovy zákony, ale i na jeho nesmírné milosrdenství. A milosrdenstvím je i vyslání jeho Syna jako Pomocníka a Soudce světa.

„Jak si představuješ Saošjantův příchod?“ položil mu otázku světlý.

„Přijde sem jako zářný rek!“ zvolal Zoroaster nadšeně. „Jen tak si umím představit Soudce světa.“

Světlý mlčel. Z jeho mlčení Zoroaster usoudil, že neodpověděl správně.

Uvažoval. Nebylo mu ukázáno dítě, které vyrůstalo na zemi? Má se snad Saošjant, Syn Boží, narodit jako dítě? Světlý zatím zmizel. Zoroaster zůstal sám se svými myšlenkami.

„Ó, děťátko, jakou oběť nám přinášíš!“ řekl dojatě. „Jsi svaté a opouštíš svůj nebeský domov, aby ses stalo člověkem!“

Ano, Syn Boží se musí stát člověkem, aby mohl pomoci lidstvu.

„Šťastná matka, která ti bude moci dát tělo!“

Matka! Jakmile se jeho myšlenky dotkly tohoto slova, projelo jím jako blesk poznání. V tom je klíč k tomuto velikému tajemství! Syn Boží byl už jednou na zemi jako syn knížete Ara Mazdaha.

To on se sem vrátí! Vrátí se tedy syn knížete Ara Mazdaha, Syn Ahura Mazdy, Syn Boží!

Jak je to přece podivuhodné a nade všechno chápání! Zoroaster si to musel v duchu neustále opakovat. Náhle rozuměl i slovům maličkých: přijde dědic a bude požadovat poklady z paláce knížete Ara Mazdaha.

Dědic není nikdo jiný než Saošjant!

Zoroaster tak překypoval štěstím z tohoto vědění, že cítil touhu někomu se svěřit. Zavolal proto světlého pomocníka. Pomocník se objevil a řekl:

„Přišel jsi na to, co ti velmi dlouho připadalo jako hádanka. Věř mi, že když budeš věrně hledat a nebudeš do toho míchat své nepatrné lidské vědomosti, vyřeší se jedna nejasnost za druhou.

Co smíš přijmout, musíš čistě zachytit shůry. I kdybys to musel léta nosit v sobě nepochopené, jednoho dne se přece ukáže rozluštění. A to je vždy prosté. To si vezmi ze svého prožití jako neochvějné vědění.

Co ses nyní směl dovědět o Saošjantovi, nech si zatím pro sebe. Ještě je příliš brzy oznámit to lidem.

Čadžavovi o tom můžeš povědět. Je čas vrátit se k němu. Ráno se vydej na zpáteční cestu. Maličcí tě bezpečně povedou.“

Zoroaster splnil příkaz a za několik dní dojel do hlavního města.

„Bylo ti darováno vysoké vědění, synu,“ uvítal ho Čadžava. „Ahura Mazda ti vtiskl na čelo světlé znamení na důkaz toho, že jsi hoden přinést o něm zvěst.“

Zoroaster radostně vyprávěl, co zažil, co se dověděl a čemu se naučil. Stařec blaženě naslouchal.

„Mnoho jsi mi přinesl, synu. Přijmi za to dík.“

Háfiz se dověděl pouze část z toho, co Zoroastra vnitřně obohatilo, na víc se však neptal. Uvědomoval si, že jsou věci, o nichž může připravovatel cesty mluvit nanejvýš s duchem, který dosáhl vysokého stupně zralosti, jako je Čadžava.

Zoroaster opět zahájil své promluvy, ale všichni posluchači zpozorovali, že jsou v něčem jiné. Nacházel nová slova, uměl lépe mluvit o tom, co zůstávalo skryto lidským zrakům. Jeho řeč lidi uchvacovala a strhovala je k nadšení. Zapomínali na jeho mládí a naslouchali jeho slovům celou duší.

U knížecího dvora nebyl nikdo, kdo by s radostí nepřijímal nové vědění hlásané Zoroastrem.

Připravovatel cesty se přestal ve svém nitru zabývat tím, kdy bude smět začít plnit svůj úkol. Spoléhal se s naprostou důvěrou na to, že mu bude v pravý čas dán pokyn. Modlil se jen za to, aby jej byl schopen také poznat.

A když tento okamžik nastal, odehrálo se to tak mocně, jak by to člověk nikdy nepředpokládal.

DOBA DEŠŤŮ v tomto roce nebrala konce. V Íránu byla zničena celá úroda na polích i ovoce v sadech. Konečně se nad rozbahněnou zemí opět smála modrá obloha. Sluneční paprsky však byly tak silné, že spalovaly zesláblou vegetaci, dobytek hynul hladem a lidé umírali následkem velkého vedra.

Kam až lidská paměť sahala, nepostihlo zemi takové neštěstí.

Jedni snášeli útrapy s tupou odevzdaností, druzí zoufale naříkali. Na některých místech proklínali Mithru, který prý všechno zavinil.

Jako další pohroma postihla lidi těžká nemoc. Zachvátila jak zoufalé, tak i proklínající lidi a neušetřila ani ty tupě odevzdané.

Jedině hlavní město knížete zůstalo ušetřeno, ale to obyvatelé říše ještě nevěděli. Každý měl do dělat sám se sebou, natož aby se staral o druhé.

Modrá obloha se změnila v olověnou šeď a tíživě ležela nad zemí. Usoužení lidé k ní vzhlíželi s obavami: co ještě přijde?

Jednou v noci bylo slyšet vzdálené dunění, jako by se v horách utrhly obrovské balvany a řítily se do údolí. Ze všech stran se ozývalo burácení a rachot.

Náhle se země začala otřásat.

Strachem zmučení lidé prchali do přírody. Tam byla situace snad ještě horší. Stromy se kymácely a pak je šílená smršť vyrvala i s kořeny ze země a unášela vzduchem. Vajn vypustil všechny větry, aby svými pustošivými poryvy dovršily všeobecnou zkázu.

Na mnoha místech se zřítila stavení a zasypala obyvatele. Nikoho ani nenapadlo, aby zasypané lidi vyprostil. Každý se snažil zachránit sám sebe. Kde je ale bezpečně?

Lidé, kteří uprchli do jeskyní, museli zažít, že se hory sesuly a zavalily jeskyně tak, jako by nikdy neexistovaly.

Písečné bouře zpustošily úrodné kraje. Rozbouřené moře se vrhalo na pobřeží a běsnící vlny s sebou odnášely celé kusy půdy.

Tehdy umlklo i proklínání. Rozlehlou říší se nesl zoufalý nářek:

„Běda nám, země zaniká. Zasáhl nás Ahura Mazdův hněv!“

Tři dny a tři noci se otřásala země a rozpoutané živly běsnily. Z hor, odkud lidé prchali dolů do údolí, přišla strašlivá zpráva:

„Jeden z horských vrcholků je v plamenech! Chrlí oheň a kamení. Jeho dým ničivě otravuje vzduch.“

A ze všech těchto hrůz nepocítilo město knížete Háfize téměř nic. Zřítily se zde jen dvě budovy a několik lidí zahynulo. To bylo všechno.

„Opravdu, je zřejmé, že mezi námi pobývá připravovatel cesty,“ prohlásil Háfiz a hlas se mu chvěl vřelým díkem.

Během čtvrté noci konečně ustaly otřesy a chvění země. Lidé málem nechtěli věřit, že mohou opět bezpečně vycházet ven. Pak umlklo skučení větru. Pomalu, pomaloučku přestaly běsnit živly.

Této noci zaslechl modlící se Zoroaster mohutný hlas, který směl už jednou slyšet:

„Připravovateli cesty, přichystej se! Nastala chvíle, kdy máš začít se svým dílem. Ahura Mazdovi služebníci ti upravili cestu k duším.

Podej pomocnou ruku otřeseným, ubitým a zlomeným lidem, dodej jim opět odvahu a přines jim zvěst o Saošjantovi, který přijde, aby ukázal zbloudilému lidstvu znovu cestu vzhůru.

Uč je, aby poznali, že jdou po nesprávných cestách. Ukaž jim, že všechny události, které je potkávají, si způsobili sami. Nech je, aby pocítili opravdovou lítost.

Připravovateli cesty, jsi mým služebníkem, moje síla bude s tebou!“

Zoroaster klečel naplněn radostí a pokorou a byl šťastný, že směl slyšet hlas, jehož zvuk se v jeho nitru ozýval ve dne v noci, v bdělém stavu i ve spánku.

Ráno rozmlouval s Čadžavou. Ještě nedokázal říci, jak by měl začít. V té chvíli vstoupil do komnaty kníže Háfiz:

Chci procestovat svou říši, abych viděl, kde je nutné pomoci, a zmírnil utrpení, jak to bude v mých silách.“

„Mohu jet kus cesty s tebou?“ zjišťoval Zoroaster.

Bylo mu hned jasné, že právě to je jeho nová cesta. Kníže to s radostí uvítal. Jen ať s ním mudrc jede. Může přinést lidem víc než jen pozemskou pomoc!

Přípravy k odjezdu netrvaly dlouho. Klusák měl tentokrát zůstat doma. Připravovatel cesty dostal silného bílého koně jménem „Blesk“. Jeho vlastní doprovod tvořili vedle koní a nákladních zvířat dva sluhové.

S touto malou družinou se připojil ke knížecí výpravě.

KNÍŽE měl v úmyslu nejdříve navštívit nejvíc postižené kraje. Projížděli proto kolem mnoha zničených budov a lidí zachvácených žalem s tím, že jim pomohou později.

Kníže se však nedostal tak daleko, jak si předsevzal. Za dva dni přijeli do strašně zpustošené krajiny. Srdce cítící s druhými lidmi nemohlo jen tak projet kolem takového utrpení.

Zoroaster neúnavně pomáhal při všem, co mohlo přispět ke zmírnění útrap. Pokud byly duše vlivem přestálého děsu a hrůzy ještě uzavřené, nepřešlo mu přes rty ani slovo.

Teprve když se kníže Háfiz vydal se svou výpravou na další cestu, aby prokázal stejnou službu lásky jiným lidem, Zoroaster věděl, že přišel jeho čas.

Raněné uložili do velkého, narychlo postaveného stanu. Zoroaster jim omýval rány, přikládal léčivé byliny a všemožně o ně pečoval.

Tím získal důvěru všech lidí. Děkovali mu za jeho péči a obraceli se na něho se svými stesky. Ještě stále nebyli schopni myslet na nic jiného.

Trpělivě jim naslouchal a jen občas utrousil slovíčko. A jeho sem tam prohozená slova, která vždy objasňovala něco určitého, zapůsobila. Lidé si na ně zvykli a začali o nich přemýšlet.

Stále ještě každý den umírali a nebyli to mnohdy jen těžce ranění. Stav ostatních se však pomalu lepšil.

Pozvolna se začali pohybovat, chodit a pak se pustili do hledání svých věcí.

Většinou našli víc, než očekávali. Ovšem co jim především padlo do očí, byla celá řada domků, které postavili lidé knížete. Jiné domky, které nebyly tak těžce poškozené, zase opravili. Tak mohl každý uzdravený člověk opět najít domov.

Blahořečili moudrým opatřením a velké vládcově dobrotě.

A Zorosater obracel jejich myšlenky k Tomu, z jehož příkazu to kníže učinil. Přiměl je k tomu, aby si uvědomili, jak těžce se prohřešili proti Ahura Mazdovi a že velký trest, který je stihl, je spravedlivý a jen oni sami si všechno zavinili.

Znovu a znovu jim důtklivě připomínal jejich pochybení. Uzdravenými lidmi nedávné prožití tak otřáslo, že jeho slova přijímali.

Na tomto prvním místě svého působení se Zoroaster naučil mnohému. Především si uvědomil, že nezáleží na množství slov a mlčení může být častokrát mnohem účinnější. On sám si během své desetileté osamělosti na mlčení zvykl.

Teď také věděl, že nikdy nesmí okamžitě začít vykládat zvěst o Pomocníkovi.

Nejdřív musí duše dospět prožitím vnitřního nebo vnějšího druhu k přesvědčení, že potřebují pomocníka. Teprve pak je možné začít jim vyprávět o Saošjantovi.

Tato zdrženlivost připadala Zoroastrovi těžká. Byl tak naplněn vším, co se dozvěděl o Saošjantovi, kterého směl zvěstovat, že by nejraději mluvil jen o něm.

Za nějaký čas opustil lidi, jimž pomohl uzdravit se, a jel dál směrem, který mu naznačil Háfiz.

Kamkoliv dorazil, tam už skončily odklizovací práce a byla provedena nápravná opatření. Nacházel lidi, kteří se snažili, jak to šlo, zařídit si život podle toho, co jim zůstalo z jejich věcí.

Mluvit s nimi bylo mnohem snadnější. Byli v takové tísni a tak malomyslní, že bylo snadné přesvědčit je, že jen oni sami jsou tím vinni. Zde mu velmi prospěla jeho schopnost vidět myšlenky. Mohl tak lidem povědět právě to, co podle svého myšlení potřebovali.

Zanedlouho jej považovali za mudrce i věštce a s důvěrou naslouchali jeho vyprávění. Jakmile mluvil o Pomocníkovi, který přijde, duše se otevíraly dokořán.

Když ho posluchači slyšeli mluvit z hloubi duše, byli uchváceni. Jeho nadšení se přenášelo i na ostatní.

Zpráva o tom, že přišel do některé osady a působil tam, ho vždy předešla do další osady. Lidé velmi usilovali o co nejrychlejší setkání s ním, aby mohli slyšet o Věčném, o němž mluvil.

Všude se ovšem našli i takoví, kteří pochybovali, jestli Pomocník přijde včas, aby i oni z toho ještě měli prospěch. Připravovatel cesty jim totiž nemohl sdělit, kdy toužebně očekávaný Pomocník sestoupí na zemi.

Co je jim platný Pomocník, který se možná objeví teprve po třech, čtyřech generacích? To se pak teď nemusí namáhat, aby žili správně.

Když se Zoroaster setkal s takovým myšlením, téměř si zoufal. Jak je možné, že lidé nevidí, že teď každý jednotlivec musí udělat všechno, co je v jeho silách, jestliže země nemá klesnout ještě hlouběji do bahna! Záleží na každém člověku! Neúnavně se věnoval těmto tak povrchně myslícím lidem.

Jiní zase neměli o Pomocníka vůbec zájem.

„Stejně nebudeme dlouho žít a po tu krátkou dobu už nějak vydržíme všechno, co na nás dolehlo. Pomocníka proto nepotřebujeme.“

Když se Zoroaster setkal s takovými námitkami, musel se přemáhat, aby mu nevzkypěla krev. Vždy pak chtěl vědět, co lidé očekávají po své smrti.

Obyčejně mu řekli:

„Nic. Zanikneme, tak jako zanikají květiny v našich zahradách.“

Jen málokteří se zmínili o Garódmánu, do něhož – jak doufali – přijdou, i když si o tom neuměli udělat představu.

Zoroaster si uvědomil, že se ve svých výkladech musí vrátit daleko zpět. Musí lidem vyprávět o Angra Mainjuovi a o jeho ohavných služebnících.

Podle toho, jakým způsobem přijali jeho líčení, připravovatel cesty poznal, že postupuje správně. Trpělivě a neúnavně to s lidmi probíral, než je mohl začít seznamovat s novým věděním.

Na některých místech zůstal dlouho, protože práce bylo víc než dost. Z obou sluhů si vychoval pomocníky. Už dávno učili s ním, ale mluvili jen o tom, co by už měli všichni znát. O novém se neměli zmiňovat.

Kdekoliv pobýval, tam byli malí pomocníci stejně jako do té doby jeho nejlepšími přáteli. Když chtěl jít dál, ukazovali mu cestu k novým osadám. Zásob a peněz, které dostal od Háfize, značně ubylo a podle toho zjistil, že projíždí zemí již řadu let.

Připadal si jako rozsévač, který by rád vyséval semena, ale musí si k tomu napřed připravit půdu.

Jeho putování od osady k osadě se stále ještě podobalo radostnému tažení. Už zdaleka mu lidé chodívali naproti s radostí a očekáváním a jen neradi se s ním loučili.

Neříkal však lidem, že je zaslíbený Zoroaster. Jistě, jmenoval se tak, ale lidé to považovali jen za jeho jméno a dál o tom nepřemýšleli.

JEDNOHO dne přijel Zoroaster do kraje, který navštívil již před několika lety. Bylo to jedno z těch míst, kde pracoval hned po velkém zemětřesení. Našel tam lidi v očekávání napjatém na nejvyšší míru. Neobdělali pole, obydlí zpustla, a přesto byli všichni zvláštním způsobem veselí.

Když ho poznali, nahrnuli se k němu.

„Pane, máme pro tebe dobrou zprávu! Navštívil nás zaslíbený Zoroaster. Přinesl nám zvěst, že Saošjant přijde ještě letos. Řekl nám, že se máme radostně připravit. Chce nás totiž vzít všechny s sebou do Garódmánu. Nemáme se věnovat pracím, které nejsou nezbytně nutné. Už tady na zemi si máme zvykat na život v radosti a štěstí, abychom tam nahoře mohli lépe snášet blaženost!“

Zoroaster zděšeně naslouchal. Co na to má říci? Místo, aby se vyjádřil, pozvedl ruce a začal se hlasitě modlit. V tísni volal o pomoc k Ahura Mazdovi.

„Ahura Mazdo, Pane nebes i země! Shlédni na tento svedený lid. Smiluj se nad ním, neboť sám nic nezmohu. Půdu, kterou jsem připravil, osil někdo jiný. Zlá setba vzešla. Žeň přinese zkázu. Ó Ahura Mazdo, slyš mé úpěnlivé volání a pomoz!“

Lidé naslouchali modlitbě jako strnulí. Zapůsobila na ně hlubokým dojmem.

Uvažovali. Co když u nich opravdu byl falešný připravovatel cesty? Ale podle čeho to měli poznat? Teď ovšem pro ně bylo pohodlnější pokračovat jako dosud.

Kdyby Saošjant tento rok nepřišel, ocitli by se samozřejmě v nouzi, protože se nepostarali o potravu. Dobytek vybili a jejich pole leží ladem. Na to však nesmí ani pomyslet. To by bylo příliš úděsné.

Zoroaster se pokusil promluvit s jednotlivci, protože viděl, že by bylo nemožné dostat se ke slovu za přítomnosti všech. Ale jakákoli snaha byla marná, takže už lidem nedomlouval a snažil se co nejrychleji dohonit falešného Zoroastra.

Kamkoliv při jeho stíhání dorazil, všude se setkal se stejným radostným opojením, se stejnou leností i se stejnou zhoubnou smyslnou rozkoší, která se na několika místech zvrhla v úplnou mravní spoušť. Podvodník jim dovolil dělat všechno, po čem dychtili.

Zoroaster se nikde nezdržoval. Chvátal, aby zlosyna co nejdřív dostihl. Cestou se však modlil, aby našel správná slova, kterými by mu zabránil v jeho činnosti a prokázal, že je hoden svého Pána.

Často se mu zjevil jeho světlý pomocník a napomínal ho, ať je trpělivý.

„Proč Ahura Mazda připustil něco takového?“ zvolal jednou Zoroaster zoufale.

Světlý velmi vážně prohlásil:

„Nepřísluší ti, abys po tom pátral. Všechno, co Bůh dopustí, má svůj účel. A účel tohoto dění ještě poznáš.“

Když Zoroaster přijel do další osady, tamní obyvatelé mu oznamovali radostnou novinu. Neudržel se a obrátil se na ně:

„Odkud víte, že ten, kdo vám to vykládal, je pravý Zoroaster? Podívejte, jsem také připravovatel cesty!“

Dali se do smíchu a odbyli ho:

„Tys byl u nás už dřív a mluvil jsi s námi o bozích, ale nikdy ses nám nepřiznal, že jsi Zoroaster. Ten druhý nám to upřímně pověděl hned po svém příjezdu. Proto mu také věříme.“

Zoroastrovi přeběhl mráz po zádech.

Je to opět jeho chyba, že měl podvodník tak snadnou práci? Při minulé návštěvě osady se zdráhal lidem sdělit, jak se jmenuje a jaké má poslání. Teď pochopil, že to byla nemístná skromnost. Měl říci, kdo je, představit se jako sluha svého Pána.

Byl tak sklíčený, že jel mlčky dál. Cestou znovu volal světlého pomocníka, aby se mu se vším svěřil, ale marně. Musel sám proniknout zdí, kterou před něho postavily jeho myšlenky.

Ze začátku bylo určitě správné, že mluvil s lidmi jen o bozích. Potom jim ale měl říci:

„Víte, že byl zaslíben připravovatel cesty, který má zvěstovat Saošjanta. Tento Zoroaster jsem já! Bůh mne obdařil touto milostí.“

Určitě by mu všichni uvěřili. Teprve ten druhý, který si přisvojil jeho úřad, vypudil jeho – bezejmenného muže – jménem, které si neprávem dal. Náhle věděl, jak měl dříve postupovat. Na to však bylo příliš pozdě!

Příliš pozdě? Ne. I kdyby měl s Angra Mainjuem bojovat sám, pustí se do boje a v síle nejvyššího Boha zvítězí.

Byly to nové prožití, hluboká bolest a nové zocelení pro jeho úkol!

Vůbec nesledoval cestu, když vtom se jeho kůň vzepjal. Do cesty se mu postavil malý pomocník a horlivě ukazoval, aby se obrátili jiným směrem. Zoroaster pochopil, že podvodník změnil trasu cesty.

Zanedlouho se tak pravý připravovatel cesty setká s falešným.

„Slyšel o tobě,“ pronesl maličký důležitě. „Bojí se, protože temno se všude a vždy bojí světla. Chce setkání zabránit.“

Zoroaster se po dlouhé době opět zasmál. A jeho smích zpřetrhal neviditelná pouta, která ho svazovala a skličovala. Téměř se na toto setkání těšil.

Vyslal vroucí modlitbu k Ahura Mazdovi, úpěnlivou prosbu, aby mu světlý pomocník pomáhal, a chystal se s novou odvahou vyrazit vpřed. Maličký ale zvedl snědou ručku.

„A na nás jsi zapomněl?“ zeptal se vyčítavě. „Budeš nás potřebovat, abychom tě chránili proti útokům falešného připravovatele cesty. Nepohrdej námi a naší pomocí.“

Zoroaster ho upřímně ujistil, že nikdy nepochyboval o ochotě maličkých. Jak často je zavolal a jak často mu pomohli! Maličký ustoupil stranou a Zoroaster mohl pokračovat v jízdě.

Cestou sdělil oběma sluhům, co je čeká. Sluhové nebyli už dlouho spokojení s chováním svého pána, protože nevystoupil bojovně proti lžím.

Teď pochopili, proč otálel. Chtěl rozšlápnout hadovi hlavu a teprve pak měl v úmyslu pokusit se napravit škody, které had způsobil.

Blížili se k osadě. Nikdo jim nevyšel naproti jako na předchozích místech. Zajeli až k domkům, ale nikoho nebylo vidět.

„Kde jsou všichni?“ řekl si Zoroaster pro sebe.

Ihned před ním stanulo několik maličkých pomocníků. Horlivě ukazovali na jedno z největších obydlí.

Zoroaster seskočil z koně a vyzval sluhy, aby i oni sesedli.

„Zdá se, že zde nám lidé nejsou přátelsky nakloněni,“ prohodil. „Jeden z vás proto musí zůstat u koní, druhý mě doprovodí.“

Připomněli mu, že cestou změnili směr, takže na něho čekají lidé v jiné osadě, zatímco tady o jeho příjezdu nic nevědí. To ještě není známkou nepřátelství.

Z obydlí, na které Zoroastra upozornili maličcí, se ozývaly hlasité výkřiky. Znělo to radostně, ale Zoroaster mezi nimi zaslechl i jakýsi ošklivý spodní tón. Po krátkém rozhodování otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Několik lidí se po něm ohlédlo, ale v pološeru ho nikdo nepoznal. Nejspíš si mysleli, že přišel ještě nějaký opozdilec, a nikdo si ho nevšímal.

V klubku lidí stál na vyvýšeném místě – pravděpodobně velkém kamenu pokrytém látkou – nějaký muž a hlasitě a pánovitě promlouval ke shromážděným lidem.

Byl stejně starý jako Zoroaster a trochu se mu i podobal. Měl na sobě velmi okázalý oděv. Na hrudi a na zádech se mu třpytil zlatem vyšívaný znak Mithry. Za ním stáli dva muži a drželi napnutou vyšívanou látku.

„Podívejte se na můj průkaz,“ vyzval shromážděné muže hlasitě. „Je to Saošjantovo znamení. Jsem jeho připravovatel cesty. Smím vám oznámit, že za několik měsíců přijde, aby odvedl s sebou do Garódmánu ty, kteří si to zasluhují.“

Místností zašuměl blažený povzdech. Všichni si mysleli, že právě oni si zasluhují toto vyznamenání. Lekli se však, když zazněl jasný, klidný hlas:

„A kdo si to zasluhuje?“

Řečník zvolal silným hlasem:

„Tady mluvím já! Kdo se opovažuje mě přerušovat?“

Bez dlouhého přemýšlení zaburácel Zoroaster hlasem, který se kovově rozléhal nad shromážděním:

„Já, pravý Zoroaster!“

Jako by do shromáždění uhodil blesk – tak působila tato slova. Lidé vyjekli a nevěděli proč. Zapůsobilo na ně cosi nevysvětlitelného. Přičítali to cizinci a obrátili se proti němu.

Zůstal však klidně stát a útočící dav ustoupil. Jako by ho obklopoval světlý, jemně zářící závoj. Nikdo se ho neodvážil dotknout. Hluk ale vzrůstal. Falešný zvěstovatel popouzel muže k útoku proti němu.

Znovu zazněl Zoroastrův hlas a přehlušil všechnu vřavu:

„Muži, podívejte se na mne, vždyť se známe. Byl jsem u vás na Ahura Mazdův příkaz, abych vám pomohl ve vaší velké bídě. Nebo mě už neznáte?“

Ano, znali ho, jeden za druhým to přiznávali. Styděli se, že chtěli ublížit svému dobrodinci.

Jakýsi starý muž poznamenal:

„Ty jsi v nás probudil touhu po Saošjantovi. Bez tvého učení bychom vůbec nepochopili radostnou zprávu, kterou nám dnes přináší připravovatel cesty.“

„Odkud víte, že tento muž je připravovatel cesty?“ zeptal se Zoroaster.

„On to říká, pane!“ volali celí blažení.

„A proto mu věříte? Podívejte se na mne. Mě znáte. Pravím vám, že Zoroaster, Saošjantův služebník, jsem já! Teď stojí slovo proti slovu. Takže komu věříte?“

Muži se na sebe rozpačitě dívali. Tady stojí muž, jehož znají, milují ho a naučili se mu důvěřovat. Vědí, že není lhář. Ale ten druhý má Ahura Mazdův průkaz! Je to hrozný rozpor, ve kterém se ocitli, zatímco předtím byli tak šťastní!

Dříve než někdo z nich dospěl k jasnému závěru, začal mluvit muž, který dosud stál na vyvýšeném místě.

Na rozdíl od Zoroastrova klidného způsobu řeči vykřikoval slova překotně a silným hlasem.

„Nedejte se jím zaslepit, chce vás jen zmást! Co pro vás tehdy udělal, by udělal i kterýkoliv sluha knížete. Byl v Háfizových službách a dostal za svou práci zaplaceno. Nemusíte mu proto nijak zvlášť děkovat.

Kdyby byl Zoroastrem, řekl by vám to určitě už tehdy.“

Ó, to neblahé mlčení! Zoroaster nechápal sám sebe.

Muži se očividně názorově rozdělili. Jedni, a těch byla menšina, věřili Zoroastrovi, druzí se přikláněli k podvodníkovi. To, co vykládal, znělo velmi rozumně a přesvědčivě.

Jeden starší muž se obrátil k připravovateli cesty:

„Pane, tento člověk říká, že Saošjant přijde za několik měsíců. Ale ty ses nám svěřil, že nevíš, kdy přijde. Představuji si celou věc takto:

Jestliže chce pán něco oznámit, vyšle nejdřív jednoho služebníka, aby to lidem sdělil všeobecně. Za nějaký čas za ním pošle druhého, který má zprávu doplnit. Tak tomu je asi i v tomto případě. Oba jste Ahura Mazdovými služebníky, kteří jsou posláni zvěstovat Pomocníka.“

S těmito rozumnými slovy všichni souhlasili. Bylo to výborné východisko ze situace, která nebyla nikomu z nich příjemná. Podvodník se smál.

„Dobře jsi to vystihl, starče. Je vidět, že je vždycky ve výhodě ten, kdo umí správně používat svůj rozum.“

Zoroaster byl zdrcený. Proti této chytrosti si sám nevěděl rady. Proto v nitru úpěnlivě prosil o pomoc. I když celé toto neštěstí zavinil, nejedná se pouze o něho samého, ale o posvátnou záležitost Ahura Mazdy. Kéž by mu Bůh seslal pomoc.

Pomoc přišla ze strany, odkud ji nečekal. Jindy tak mlčenlivý Zoroastrův sluha byl pohoršen. Jednalo se o posvátnou věc, takže získal velkou výmluvnost. Bez zjevného vlastního úmyslu, jakoby hnán neviditelnou mocí, zahřměl:

„Co ví ten váš Zoroaster o Pomocníkovi? Zná toho, o kterém tvrdí, že ho poslal?“

Zatím jen oznámil, že Pomocník přijde a vezme všechny s sebou do Garódmánu.“

„Dobře, ať promluví teď! Budu první, kdo před ním poklekne, jestliže jeho slova budou skutečně odpovídat pravdě.“

Sluha, jehož nikdo neznal, mluvil upřímně a živě. Lidé nevěděli, že přišel se Zoroastrem, a považovali ho za zvědavce z jiné osady. Také podvodník se dal oklamat, to ale sluha neměl v úmyslu.

„Než promluvím, ať z této místnosti odejde muž, který si říká připravovatel cesty,“ žádal.

To nebylo moudré. Posluchači volali:

„Když jste oba sluhové jednoho pána, může s klidem vyslechnout, co budeš povídat. Stejně mu to nebude cizí.“

Protože tento názor převládal, neodvážil se podvodník proti tomu nic namítnout. Zaujal vyzývavý postoj a začal:

„Muži, slyšte! Mám vám vyprávět o Zaslíbeném. Je to velký, urozený pán, který přijde mezi vás jako kníže. Není vám cizí, protože pochází z téhož národa jako vy. Je synem knížete Ara Mazdaha, jak vám bylo už dávno zvěstováno.“

Lidé začali projevovat neklid. Zoroaster mlčel. Věděl, že musí počkat na vhodný okamžik a na ten ho upozorní vyšší vedení.

„Muži, je to pro vás něco nového? Myslel jsem si, že toto proroctví je všeobecně známé. Přijde k vám syn vašeho knížete. Nikdo nezná národ lépe než ten, kdo z něho pochází. Povede vás k blaženosti. Bude řídit vaše kroky do věčných zahrad.

A proto vám říkám: připravte se na jeho příchod! Chce vás vést k radosti a vzhledem k jeho brzkému příchodu máte cítit radost už teď. Zanechte všeho, co je vám nepříjemné nebo co je pro vás obtížné. Zapomeňte na všechno, co vás trápí nebo bolí. Přestaňte s veškerou prací. Není nutné, abyste ji dokončili.

Dřív, než by mohlo dozrát to, co jste teď chtěli zasít, bude Zaslíbený mezi vámi. Pak vám vypadnou nástroje z ruky. S ním budete smět vejít do říše věčných radostí.“

Umlkl. Nenapadlo ho už nic, co by ještě mohl uvést, aniž by příliš odkryl před Zoroastrem své slabiny.

V té chvíli se Zoroaster ujal slova:

„Slyšte také mne. Co vám tento muž vykládá, je směs nesprávně pochopeného proroctví a lži!“

Podvodník se chtěl bránit, ale jakýsi muž ho okřikl:

„Mlč! On tě také nechal mluvit a počkal, až jsi skončil. A tvá řeč nebyla nijak zvláštní.“

Několik mužů se poznámce zasmálo a smích značně uškodil vážnosti podvodníka.

„Pokračuj, Zoroastře,“ vyzval ho sluha, který se vmísil do davu.

„Ano, pokračuj, připravovateli cesty,“ připojili se i ostatní. Chtěli slyšet, co jim poví on.

A Zoroaster pokračoval:

„Je vám zaslíben syn Ahura Mazdy, Syn nejvyššího Boha. Tento Pomocník chce z Božího smilování sestoupit dolů na zemi. Proto opustí nádheru sedmi nebes. Jestli přijde v lidském těle jako kníže nebo jako prostý muž, je úplně bezvýznamné proti veliké, nepochopitelné oběti, kterou tím podstoupí pro lidstvo.

Klesající zemi, stvoření poskvrněnému vinou lidí, přinese ještě jednou Světlo a Pravdu. Bude však také soudit!

Lidé, slyšíte to? Bude soudit! Byl by to vůbec Bůh, kdyby zavedl do Garódmánu bez výběru hříšníky společně s těmi nemnoha dobrými? Ó ne, pečlivě roztřídí, kdo je toho hoden a kdo ne. Každý sklidí, co zasel.

Uvažujte: Možná máte souseda, který vás podvedl, o něco vás připravil.“

Podle myšlenek lidí Zoroaster jasně viděl, že uhodil na správnou strunu. Proto s dvojnásobným úsilím pokračoval:

„Co myslíte, bylo by správné, kdyby směl tento hříšník vejít s vámi do říše věčné blaženosti?“

„Máš pravdu, Zoroastře,“ souhlasili někteří muži, kteří už byli přesvědčeni. „To by vůbec nebylo spravedlivé.“

„A Ahura Mazda je spravedlivý, neboť je to Bůh!“ zvolal Zoroaster jásavě ke shromáždění.

„On je však také Pravda! Před ním nemůže obstát žádná lež. Vzpomínáš si ještě, ty podvodníku, jak jsi ke mně přišel, když jsem byl ještě hledající a jak jsi mi řekl, že jsi Zoroaster? Tehdy stačilo ke tvému vypuzení několik slov. Ještě teď k tomu bude stačit několik slov.

Tak jako se neodvažuješ vyslovit svatá jména, tak se také neodvážíš pomodlit se k Ahura Mazdovi. Jestliže se o to přesto pokusíš, stihne tě spravedlivý trest.“

„Ať se podrobí zkoušce. Ať se modlí!“ volali lidé jeden přes druhého.

Většina byla už teď přesvědčena, že muž je podvodník. Chtěli ale vidět, co se stane.

Falešný připravovatel cesty byl celý zaražený. Napřímil se a prohlásil:

„Nemodlím se na rozkaz, modlitba je pro mě příliš posvátná.“

Někteří muži se rozesmáli.

„Budu se tedy modlit já!“ zazněl klidně Zoroastrův jasný hlas.

Na místě, kde stál, pozvedl ruce a z úst mu plynula slova:

„Ahura Mazdo, věčný, všudypřítomný Bože! Vidíš v této chvíli také nás.“

Krátce se odmlčel. Slova zapadla do pohnutých duší jako jiskry.

„Děkuji ti z celé duše, že jsi vložil do mých úst slova, která mají v sobě sílu dokázat mužům, že by málem uvěřili podvodníkovi.

Zbav nás tohoto Angra Mainjuova sluhy, aby ti mohly tyto duše svobodně sloužit!“

V místnosti se rozhostilo hluboké mlčení, jen občas přerušované tichým povzdechem. Nikdo už nepochyboval.

Podvodník chtěl sestoupit z kamene a opustit budovu, když vtom jeho oči získaly skelný lesk. Strnule hleděl do jednoho místa a pak se z jeho sevřeného hrdla vydrala slova:

„Dejte pryč ten kříž, nemohu se na něj dívat. Mučí mě to.“

Všichni se otočili k místu, na které zíral. A připadalo jim, že vidí, jak se nad Zoroastrem vznáší zlatý zářící kříž.

Zoroaster byl hluboce dojatý.

„Ó, zářný reku, tvoje znamení!“ zajásal. Podvodník však sténal:

„Odstraňte ten kříž, zabije mě to!“

Zapotácel se a sáhl si k srdci. Potom padl mrtvý k nohám mužů stojících nejblíž. Všech přítomných se zmocnilo nepopsatelné vzrušení.

Zoroaster vyšel ven a přenechal mužům, aby odnesli mrtvé tělo. Nejspíš je zanesou na jednu z věží mlčení, které byly u každé větší osady. Tam poslouží za potravu obrovským černým ptákům.

Zoroastrovo nitro překypovalo vděčností, pak vyslal vroucí modlitbu. Po ní pocítil mírné zklamání. Takže podvodník byl člověk z masa a krve. A on si myslel, že proti němu stojí nějaký zlý duch, ne-li dokonce Angra Mainju sám.

Jeho zklamání rychle vystřídal silný pocit díků a štěstí. Jak úžasně mu bylo ulehčeno vítězství. Jak velkolepě mu Bůh pomohl!

Vtom k němu přistoupil jeho sluha:

„Zoroastře, muži by rádi věděli, jestli bys s nimi nezašel někam do přírody a nevyprávěl jim o Ahura Mazdovi a Saošjantovi. V místnosti, kde se odehrála ta strašná scéna, tě o to nechtějí prosit. Mají však opravdu velkou touhu tě slyšet.“

Připravovatel cesty prosbě vyhověl.

Radostně vyprávěl, dokonce nezamlčel ani své provinění spočívající v tom, že jim už při své první návštěvě u nich neoznámil, jak vznešený úkol mu byl svěřen. Také je ale přísně pokáral za to, že se mohli díky své lehkověrnosti málem stát obětí podvodníka.

Tím si úplně získal jejich srdce. Cítili, že k nim z něho cosi proudí, i když si toho nebyli přímo vědomi. Bylo to zde a usnadňovalo jim to chápání. Jako by předem věděl, na co se chtějí zeptat. A jeho odpověď v nich pokaždé vyvolala nové otázky. Byla to nádherná práce!

V Murzovi, jak se jmenoval sluha, který se předtím tak náhle ujal slova, vyrůstal Zoroastrovi zdatný pomocník. Tím, že Murza v rozhodném okamžiku poslechl vnitřní hlas, který ho vybídl, aby promluvil, navázal spojení s vyššími úrovněmi a to se už nepřerušilo.

Byl očividně veden, i když jiným způsobem než Zoroaster. U Murzy se všechno víc klonilo k pozemskému, praktickému, a právě tím byl pro připravovatele cesty cenným doplňkem.

Snažil se vést nejméně chápající duše tím, že jim den co den trpělivě vykládal jedno a totéž.

Rychle pak zpozoroval zažehnuté světélko poznání, rozdmýchal je v plamínek a postoupil o krok dál. Co tyto tak pracně získané duše jednou pochopily, utkvělo v nich již nesmazatelně.

Z neštěstí tak časem vykvetla bohatá žeň skýtající nádherné ovoce. Zoroaster si ale náhle s jistotou uvědomil, že zde musí ukončit pobyt, aby také v ostatních místech, kudy prošel podvodník, zahladil stopy jeho působení.

Oznámil to mužům a porozuměli mu. Jeden z nich dokonce uvažoval, jak postupovat dál, takže navrhl:

„Podvodník je mrtvý. Když teď přijdeš do některé osady, kde se lidé stali z jeho popudu špatnými, což by málem potkalo i nás, pak tito lidé raději setrvají ve špatnostech, než aby ti uvěřili.

Myslím, že by někteří z nás měli vyrazit o několik dní před tebou a povědět jim, co se u nás stalo. Viděli jsme přece, jak Ahura Mazda, věčný Bůh, sám podvodníka potrestal.“

Tento návrh všichni pokládali za dobrý. Jeho autor si vybral doprovod z chudých i bohatých, starých i mladých, aby tak byly při podávání svědectví zastoupeny všechny vrstvy lidí.

Připravovatel cesty však již neměl v osadě stání. Téměř netrpělivě počkal ještě několik dní a potom s Murzou a s druhým sluhou odjel směrem, kudy se vydala předchozí výprava.

ZOROASTRA naplnila nesmírná radost. Směl totiž zřetelně zažít, jak Ahura Mazdova dobrota obrátí k dobrému i to, v čem chyboval nerozumný člověk. A tato radost mu dovolovala hledět s odvahou a důvěrou vstříc těžkostem, které ho očekávaly.

Nepředstavoval si ale, že to bude tak obtížné!

Bylo dohodnuto, že poslové jen oznámí a dosvědčí, co se u nich stalo, a pak pojedou dál. Necítili se dost zralí na to, aby poučovali. Poučování chtěli přenechal připravovateli cesty a Murzovi. Ti proto v osadě, do které zavítali, už nenašli nikoho z nich. Obyvatelé osady připomínali opuštěné stádo. S nářkem a bědováním pobíhali sem tam. Všude postávali v hloučcích a přetřásali hroznou situaci, která nastala.

Nepochybovali o pravdivosti toho, co jim poslové sdělili. Nejlepší z nich stejně už dávno horlili plamennými slovy proti vzmáhající se nemravnosti, lenosti a nepoctivosti.

Bylo jim stále jasnější, že připravovatel cesty, který vedl lidi takovým způsobem, nemohl být ten pravý. Když teď poslové potvrdili jejich názor, začali rázně protestovat proti špatnostem, ale neuspěli.

Lidé byli úplně zoufalí.

„Je po všem. Už se nedokážeme změnit,“ volali jedni, zatímco druzí prohlašovali: „Sklizeň je ztracená a dobytek také. Čeká nás nejstrašnější bída. Užívejme si proto čas, který je nám ještě poskytnut. Pak ať přijde, co musí přijít.“

Připravovatel cesty k nim přišel ne jako ten, kdo přináší nebeskou radost, ale jako hlasatel největší hrůzy. Když chtěl promluvit, okřikovali ho:

„Mlč! Nechceme slyšet, co nám hodláš říci. Tvá slova jen zvětšují naše trápení.“ Nebo:

„Mlč! Neber nám ještě to poslední, co máme. Nechceme nic slyšet.“

Zoroaster proto začal vyhledávat takové, u kterých poznal, že mají dobré myšlenky. Shromáždil je kolem sebe, vyprávěl a poučoval je, především se však s nimi modlil za všechny zbloudilé. Při modlitbě se mu otevřel zrak, takže viděl, že je zde nejdřív nutné pomoci pozemsky.

Promluvil k němu hlas:

„Zoroastre, uvažuj: Najdeš muže, který se utkal s protivníkem. Krvácí z mnoha ran a na životě mu již nezáleží, protože je příliš zesláblý. Budeš mu nejprve vysvětlovat, jak je hanebné vést spory? Budeš ho utěšovat nadějí, že když se v budoucnu nebude přít, neutrží už rány?“

Zoroaster pochopil. Pověřil muže, kteří se zdržovali stále kolem něho, aby svolali ostatní a oznámili jim, že se chce pokusit zmírnit jejich bídu.

Dostavili se všichni, i když se obávali, že jim nebude schopen poskytnout pomoc. Začal tím, že zjišťoval, jak dlouho už leží jejich pole ladem. Přiznali, že od posledních žní.

„V tom případě je ještě možné pomoci,“ zvolal připravovatel cesty radostně. „Pošlete do osady, odkud jsem právě přišel, posly s prosbou, aby vám přispěchali silní muži na pomoc. Když se všichni vynasnažíme, dokážeme s jejich pomocí pole připravit a rychle osít. Tak se dá ještě zachránit druhá sklizeň. To je lepší, než nemít vůbec nic.“

Nevěřícně na něho zírali.

„Myslíš si, že nám budou cizí lidé pomáhat? Proč by to dělali?“

„Z vděčnosti, že unikli stejnému osudu,“ řekl vážně Zoroaster.

Pak poslal pro pomoc jednoho staršího muže, ale spolu s Murzou, aby lidé v sousední osadě věděli, že poslové přicházejí od Zoroastra.

Práce zahájili okamžitě. Každý chtěl pospíchat na své pole a dělat tam, ale Zoroaster to nedovolil. Po prohlídce veškeré půdy, která měla být obdělána, nařídil, že budou pracovat všichni společně a postupovat plánovitě.

Jemu, který obdělávání půdy vůbec nerozuměl, byly tyto myšlenky vnuknuty shůry. Připadalo mu, jako by vedle něho neustále někdo chodil a nejen mu napovídal, co je nutné udělat, ale názorně mu ukazoval nejlepší způsob práce, takže pak mohl lidi instruovat, jak nejrychleji postupovat.

Podrobili se. Zpočátku to dělali jen proto, aby svým odporem nezapudili posledního zachránce, ale v duchu reptali. Pozvolna však pochopili jeho úmysly a uznali, že jeho pokyny jsou správné.

Nyní se také dostavila vyprošená pomoc! Byla to velká skupina mužů. S radostí, která je naplňovala, vykonali mnohem víc práce, než bylo obvyklé. Svým příkladem pobízeli unavené a lenivé muže, kteří už práci odvykli.

Pole se rozléhala jejich veselým zpěvem. Střídáním vyšších tónů s hlubšími sjednocovali pracovní rytmus. Ke zpěvu se přidali i domácí a brzy si všimli, že je rozveselil. Únava z nich spadla.

Muži, kteří přišli pomáhat, vyprávěli každý večer o velké události, která se odehrála v jejich osadě. Zoroaster tak našel i v druhých duších zkypřenou, obdělanou půdu, do níž mohl vnořit setbu shůry.

Když po západu slunce pozvedl pod hvězdnou oblohou své nitro k Ahura Mazdovi, byla jeho modlitba jediným chvalozpěvem díků.

„Ó, ty veliký, všemohoucí, neskonale dobrotivý Bože! Jak velkolepé je to všechno! Jak razíš cesty tam, kam lidské oko už nedohlédne, a pomáháš nad veškeré pomyšlení!“

A z těchto slov, která se mu nehledaně drala stále znovu na rty, vytvořil píseň a naučil ji muže.

Byl to popěvek velebící Ahura Mazdu a zároveň to byly první verše, které lidé zpívali ve zdejším kraji. Měli rádi svou „píseň“ a často si ji notovali při práci.

Zoroaster se ale nestaral jen o pole. Vyslal muže, pro které byly fyzicky náročné polní práce příliš těžké, aby v okolí koupili mladý dobytek.

Za tímto účelem musel každý odevzdat peníze a dobytek pak byl majetkem všech. V tom byla záruka, že ani ti nejchudší nezůstanou bez mléka a že později dostanou maso a kůže.

Majetek se tak mohl opět pomalu rozrůstat, pokud lidé budou rozumní.

Když obdělali pole a znovu je rozdělili mezi dřívější vlastníky, mohli začít s osevem.

Zoroastra to hnalo k dalším lidem, kteří se ocitli v nesnázích. Věděl, že jeho poslové tam dříve působili, ovšem to nejtěžší bylo ještě před ním.

Zmínil se mužům, že tam bude pravděpodobně ještě větší bída, protože pole leží ladem déle. Odmlčel se a s očekáváním se rozhlížel kolem sebe.

A lidé porozuměli tomu, co nevyslovil. Z obou osad se přihlásili muži, které bylo zatím možné doma postrádat, a nabídli se, že s ním půjdou pomáhat jiným, jak bylo pomoženo jim.

„Jsem rád, že jste mě pochopili bez prošení,“ poznamenal připravovatel cesty. „Teď teprve vidím, že ve vašich srdcích vzešla nebeská setba.“

Vydal se na cestu v doprovodu početné skupiny pomocníků. Muži šli pěšky a on se svými průvodci jel napřed, aby lidé své pomocníky neodmítli proto, že by je považovali za přebytečné jedlíky.

V další osadě vzdálené den cesty vypadala situace beznadějně. Domky byly rozpadlé, ze všech koutů čpěla špína. Dokonce už ani mrtvé nevynášeli z osady do hor. Hladovějící lidé se na to cítili příliš vysílení.

Tupě zírali před sebe. Zdálo se, jako by ve všech pohaslo světlo rozumu. Jak je to možné?

Zoroaster se snažil spočítat, jak je to asi dlouho, co naposled navštívil tento kraj. Uplynuly přibližně dva roky. A za dva roky taková zkáza!

Kdyby nic jiného nedokazovalo, že podvodníkovo učení pochází od zlého, tato zkáza musí přesvědčit každého. Ubožáci ale klesli příliš hluboko, než aby si to byli schopni vůbec ještě uvědomit.

Zoroaster uvažoval, co má dělat. Kdyby tady chtěl pomoci natrvalo, zase by uplynuly drahocenné měsíce, o které by připravil ostatní. Má však tyto zchátralé lidi ponechat samy sobě?

Večer se v dětsky prosté víře a důvěře svěřil se svým trápením Ahura Mazdovi:

„Ó Pane, už nevím, co mám dělat. Ale ty to víš. Ukaž mi, jaká je tvoje vůle, a budu se řídit podle ní.“

Ráno již věděl, jak se má zachovat. Pomocníci dorazili. Vyzval je, ať se utáboří mimo osadu, aby alespoň v noci nemuseli být v kontaktu s obyvateli. Pak s nimi rozmlouval.

Vysvětlil jim, že tady může ještě něco zachránit jen práce nejhrubšího druhu prováděná s neúnavnou trpělivostí. Poprosil je, aby se jí ujali, zatímco on s Murzou pojede dál.

Okamžitě souhlasili, pouze prosili o pokyny, co mají dělat.

Poradil jim, aby jedna skupina začala obdělávat pole a uvedla je do použitelného stavu. Kdyby na všechno nestačil čas, ať obdělají alespoň část nejúrodnější půdy, a získají tak alespoň něco z letošní úrody.

„Ahura Mazda, jemuž tím sloužíte, požehná práci vašich rukou, a tak pole vydají bohatou sklizeň jako nikdy předtím,“ slíbil jim.

Zbývající lidi požádal, aby se ujali osadníků a domků. Měli se postarat o odklizení mrtvol a odstranění špíny, o opravu domků i jejich zařízení a přimět lidi k tomu, aby chytali zvěř a sbírali lesní plody.

„V tomto bohatém kraji nemusí nikdo zemřít hladem, jestliže není trestuhodný lenoch,“ připomněl.

Tak bylo i zde všechno zařízeno co nejlépe a Zoroaster se chystal na další cestu. Jeden z jeho pomocníků ho však zadržel:

„Pane, uvažoval jsi také o tom, že když nás necháš všechny tady, nezbude ti nikdo pro jiné kraje?“

„I na to jsem sice myslel, ale nikoho z vás nemohu vzít s sebou, protože je vás tady nezbytně potřeba. Čeká vás velký kus práce. Ahura Mazda mi jistě pošle nějaké pomocníky, tím jsem si jist.“

Muži, kteří si na něho zvykli, ho sledovali toužebnými pohledy. Bude mnohem těžší pracovat v této osadě, když s nimi nebude Zoroaster. Měli však píseň a měli vědění o Saošjantovi! Vděčnost a radost jim pomáhaly zvládnout namáhavou práci, a tak se utěšovali navzájem.

Zoroaster, i když zůstával v myšlenkách u mužů, které právě opustil, ujížděl na další místo, kde lidé strádali.

DALŠÍ OSADA, která se v jeho vzpomínkách zachovala jako zvlášť vzkvétající, před nimi ležela zpustlá a opuštěná. Kamkoliv se podíval, nacházel úpadek a spoušť. Nikde však nebylo vidět ani človíčka. Cožpak všichni opustili své domovy? Kam odešli? Zemřeli snad?

Jel proto dál a v myšlenkách se přimlouval za tyto lidi. Tři dny musel objíždět celé pohoří, než se před ním opět ukázaly budovy.

Když se jezdci přiblížili, obyvatelé je uvítali kameny. Snesla se na ně celá sprška, ale nezasáhl je ani jediný. Zaslechli nepřátelskou výzvu:

„Jeďte pryč, nechceme vás vidět ani slyšet! Kázali byste nám jen o naší vině, našich chybách a o podvodníkovi, který nás svedl. Kde je zachránce, kterého nám sliboval? Kdo nám zaručí, že nás neobelžete i vy? Nejsou žádní bohové, jsou jen zlí duchové, kteří dohánějí lidi k zoufalství. Pomoc? Pro nás není žádná pomoc?“

Konečně nastalo ticho. Zoroaster začal mluvit pomalu, důrazně a tak hlasitě, že každý mohl rozumět jeho slovům.

„Nešťastní lidé, nepřicházím k vám, abych kázal, ale abych jednal. Chci vám pomoci, nejdříve vašim tělům a teprve pak vašim duším!“

Zarazili se, potom však někteří zvolali:

„Jak nám můžete pomoci? Co zmohou tři lidé proti takové bídě? Slibujete víc, než můžete splnit. Jste lháři jako ten, který přišel před vámi s falešnými sliby.“

„Nežádáme, abyste uvěřili našim slovům, vy nešťastné oběti podvodníka, ale dejte nám příležitost, abychom vám mohli dokázat činem, jak vážně to myslíme,“ pronesl Zoroaster stejně vlídně.

Srdečná slova a jas, který vyzařoval z jeho osobnosti, i celé jeho vystoupení na lidi mocně zapůsobily.

„Jak nám chcete pomoci?“ zajímalo je a bylo zřejmé, že se dali přesvědčit.

„Napřed se podíváme, co vám chybí. Máme s sebou potraviny a podělíme se s vámi o ně. To je myslím první, co musíme provést.“

Při těchto slovech jejich vyhaslé oči ožily. Nahrnuli se k Zoroastrovi a ten se rychlým pohledem dorozuměl se svými společníky.

Pak vyzval obyvatele osady, aby se shromáždili na volném prostranství, kde jim před lety hlásal základní pravdy víry. Sešla se tam jenom necelá polovina tehdejších obyvatel. Nepátral po tom, co se stalo s ostatními. Jejich osud nebylo těžké uhádnout.

Když se ale podíval na shromážděné lidi, probleskla mu hlavou myšlenka a ihned ji vyslovil:

„Kolik lidí zůstalo ještě v domcích?“ zjišťoval tónem, který nepřipouštěl vyhýbavé vyjádření.

Přiznali se, že chtěli sami dostat víc, a proto zavřeli mnoho svých příbuzných v domcích. Dveře pak zatarasili těžkými kameny. Pomáhali si při tom navzájem.

Přestože jejich přiznání Zoroastra přímo vyděsilo, nic jim nevyčítal. Vady duše byly způsobeny zanedbáváním těla. Tady na něho čeká mnoho práce.

Prošel od obydlí k obydlí, vydal pokyn otevřít vchody a pomohl zavřeným lidem dostat se ven. Vstoupil pak do každého domku zamořeného špínou, aby se na vlastní oči přesvědčil, že jsou opravdu všichni volní.

Když obyvatele spočítali, přinesli Murza se sluhou připravené pokrmy. Zoroaster nad nimi nejdřív sepjal ruce v modlitbě a poděkoval Ahura Mazdovi za jeho milost. Pak je rozdělil.

Protože jídlo podával sám, nikdo se neodvážil pokukovat po druhém, jestli snad nedostal víc. Nebyl k tomu ani důvod, připravovatel cesty si totiž při rozdělování počínal nanejvýš spravedlivě.

Mnozí nemohli ani všechno jídlo sníst. Zoroaster jim nařídil, aby si zbytek pečlivě uschovali. Potom znovu svolal muže.

„Byli jste nasyceni díky dobrotivosti toho Boha, ve kterého už nevěříte. Spěte v jeho ochraně. Brzy se ale budete muset zase postarat o sebe. Jak, to vám ukážu.“

Poslušně, jako nasycená zvířátka, odešli do svých domků. Nic jiného si Zoroaster ani nepřál. Musel být sám při tom, když volal svoje maličké pomocníky.

Postavil se uprostřed polí ležících ladem a zarostlých plevelem a prosil:

„Malí přátelé, slíbili jste mi pomoc a už často jste mně ji poskytli. Potřebuji, aby mi mnoho z vás pomohlo. Přijďte ke mně.“

Maličcí se začali vynořovat z puklin na polích, z jam i dutin, z lesů i luk. Obklopili ho s velkým očekáváním jako děti, kterým byla slíbena nová hra.

„Podívejte se na tato pole, malí pomocníci,“ ukazoval Zoroaster. „Jsou zpustlá vinou lidí. Že to však došlo tak daleko, je i moje vina. Musím se ji proto snažit odčinit. Musím pomoci lidem, jak jen budu umět. Pomohli byste zkypřit pole?“

Malá společnost rázem ožila, někteří dokonce celí horliví radostí metali kozelce. Rozběhli se na všechny strany rychleji, než přišli.

Druhý den ráno přinesli sluhové znovu potraviny na prostranství mezi domky Zoroaster je poté, co se pomodlil, opět spravedlivě rozdělil.

Při jídle vyprávěl shromážděným lidem, že jeho přátelé, malí Boží služebníci, chtějí pomoci připravit jejich pole k výsevu a že se s jejich pomocí dílo podaří.

Lidé to nemohli pochopit a mluvili jeden přes druhého o zázraku, o Boží všemohoucnosti a dobrotě.

Zoroaster využil tento vzácný okamžik, kdy se jejich duše otevřely dokořán.

„Bůh teď ale očekává činy i od vás!“ připomněl vážně. „Jděte do svých domků, vezměte nářadí i osivo a vraťte se ke mně. Každé zrno je drahocenné. Až se pomodlím, budete je moci zasít do připravené půdy.“

Dali se horlivě do práce a cítili, že jim při ní maličcí pomáhají. A tak byla jednoho rána hnědá zem zkypřená a čekala na zrno.

Na osetí polí měli dostatek osiva. Všichni společně pracovali až do pozdního soumraku. Nikdo nepociťoval únavu, protože věděli, že každým svým krokem vstupují do lepší budoucnosti.

Večeře, kterou toho večera společně pojídali, se změnila ve slavnost. Zoroaster zvučným hlasem zapěl se svými druhy chvalozpěv ke cti Ahura Mazdy a muži se k nim postupně přidávali, takže zanedlouho stoupal vzhůru k obloze poseté hvězdami mohutný, nádherný chór.

Teprve pak pocítili únavu a jeden po druhém zamířili do svých domků.

Připravovatel cesty a Murza na prostranství nakonec osaměli. Bývalý sluha již nedokázal déle potlačovat své city a vyhrkl:

„Pane, jak nesmírně velké je Ahura Mazdovo milosrdenství! Vzpomeň si, jakým způsobem nás tady přijali. Jak se ti lidé změnili.“

„I kdybych nevěděl, jak je nejvyšší Bůh veliký a moudrý, zde bych to musel poznat. Teď bych ale rád ještě jednou poděkoval malým pomocníkům, kteří díky své věrnosti umožnili uskutečnit toto velké dílo,“ poznamenal Zoroaster.

Maličcí, zářící radostí, se shromáždili kolem něho. Když jim Zoroaster ještě jednou poděkoval a řekl jim, co už ostatně věděli, jak jejich práce zapůsobila na ztracené lidi, obrátil se na ně:

„Povězte mi, maličcí, mohu také pro vás něco pěkného udělat?“

Pohlédli na sebe a zdálo se, že si něco šeptají mezi sebou. Pak popošel dopředu starý bytostný s dlouhými bílými vousy a rozvážně pronesl:

„Ovšemže. Můžeš pro nás udělat něco, co si nemůžeme vyprosit od nikoho jiného. Pomodli se s námi a požehnej nám tak, jak žehnáš lidem.“

Zoroaster to rád učinil.

Druhého dne připravovatel cesty opět rozdával snídani. Nepomodlil se ihned, protože chtěl vidět, jestli někdo začne jíst bez modlitby. Ale i když se všichni dívali žádostivě na jídlo, nikdo se jej ani nedotkl. Zato někteří připomněli:

„Nebudeš se modlit, Zoroastře?“

Po snídani jim navrhl, aby šli sbírat lesní plody. Měli si s sebou vzít zbraně. Možná se jim cestou podaří ulovit nějakou zvěř. Zoroaster sám nikdy nezabíjel, věděl však, že tito lidé teď potřebují maso.

K večeru se vrátili domů s bohatou kořistí. Byla mezi ně rozdělena a ženy dostaly na starost přípravu jídla.

V osadě zavládl čilý ruch. Únava a malomyslnost byly ty tam. Před domky hořely ohně a dospělí na nich společně opékali maso.

Pak se posadili k večeři a Zoroaster pozoroval, jak se snaží napřed se pomodlit tak, jak to dělal on. Opravdu, v jádru nebyli tito lidé ještě tak zkažení, jak se zpočátku zdálo.

Tu a tam ho volali a nabízeli mu, aby ochutnal. Vyhověl jim z lásky k nim. Po jídle vyzval všechny, kdo měli zájem, aby přišli na volné prostranství, a vyprávěl jim o Ahura Mazdovi, o bozích i o nevděku lidí.

Našel vnímavé posluchače. Nevyprávěl jim sice nic nového, říkal jim to už dřív, ale teď na ně jeho slova zapůsobila mocněji, protože jejich duše změkly bídou, kterou si sami zavinili.

Ženy, které se sem odvážily přijít, postávaly vzadu za muži. Nikdo je neodháněl, ale nikdo si jich také nevšímal. Připravovatele cesty upoutal pár zářivých očí, který ho okouzleně sledoval.

Když se lidé rozcházeli do svých domovů, Zoroaster zjistil, že oči patří velmi mladé ženě v domku představitele kmene. Zřejmě to byla jeho dcera.

Chvíli se zabýval myšlenkou informovat se na ni, protože se mu zdálo, že je to hledající duše. Pak to však zavrhl. Co by dělal se ženami?

Najednou mu připadalo, že vidí Madaniny oči, jak na něho vyčítavě hledí. Madana! Ach ano, Madana byla žena. Vedla ho, jí děkuje za to nejlepší, co mu přineslo dětství!

Ale má se proto starat o jiné ženy? Bývalo vždy zvykem, že ženy získávaly vědomosti od mužů, a to i ve věcech víry, pokud ovšem na ně neměly ve větších městech vliv kněžky. On toho má tolik změnit a zlepšit, tolik učit a hlásat, že nemíní navazovat známost.

Hledající oči, které ho dnes upoutaly, ho však pronásledovaly i ve spánku. Nepřestaly se tázavě a zkoumavě na něho dívat.

Ráno tyto myšlenky zaplašil. Chystal se vyzvat lidi, aby vyčistili své domky a udělali v nich pořádek.

Bylo by možná dobré, kdyby si zajistil spolupráci žen. To se mu ale nechtělo, aby se nemusel opět setkat s očima, které ho včera upoutaly.

Proto nařídil, aby tentokrát sbíraly lesní plody ženy a děti, pokud toho byly schopné. Ostatní se měli utábořit na volném prostranství. Potom ukázal mužům, jak mají obydlí vyvětrat, odstranit z nich smetí a vyčistit je.

Sám s Murzou přiložil vydatně ruku k dílu, zatímco sluha se staral o koně a hlídal zásoby. Muži při uklízení ožili, pokřikovali na sebe a porovnávali, kdo z nich vynesl ze svého obydlí nejvíc odpadků.

Domek představitele kmene byl udržován v takové čistotě, že to vzbudilo všeobecný údiv.

„Jádasa byla odjakživa jiná než ostatní dívky,“ vysvětlovali muži a pak sami od sebe začali vyprávět o tom, co by se Zoroaster tak rád dověděl.

Jádasa je jediné dítě představitele kmene. Ten si ale přál mít dědice a narození dcery ho zklamalo. Protože jeho žena po porodu zemřela, svěřil dceru do péče kněžky; u ní byla Jádasa až donedávna.

Chtěla se stát kněžkou, otec jí to však nedovolil. Má se vdát, aby tak jeho rozsáhlý majetek získal dědice. Jádasa je zřejmě hrdá. Se ženami sice nejedná povýšeně, naopak, pomáhá, kde může, ale z mužů si nedělá vůbec nic.

Zoroaster pochopil hledající pohled: učila se u kněžky a teď touží dovědět se víc. Až bude zase vyprávět, samozřejmě ji nevyloučí.

Ale večer, když při svitu plápolajícího ohně vyprávěl na volném prostranství o Angra Mainjuově družině, Jádasa zůstala doma. To se mu nelíbilo! Teď, když se smířil s tím, že by mu tato žena naslouchala, nepřišla.

Opět ho pronásledovaly hledající oči, dokud neusnul.

Zdálo se mu, že k jeho lůžku přistoupila Madana a stěžovala si:

„Jestliže moje sestry musely být vůči mužům v druhořadém postavení, není to důvod, aby tato nespravedlnost přetrvávala i nadále, Zoroastře! Bylo by proto nesprávné, kdybys chtěl vybídnout k poslechu jen Jádasu.

Musíš pozvat všechny ženy a dívky. Pochopí mnoho věcí rychleji než těžkopádní muži. Nezapomeň, že to jsou matky dorůstajících dětí. Mohou vložit do mladých duší mnohé z toho, čemu je teď naučíš. Nezapomeň na ženy!“

Jestli dal Madaně ve snu nějaký slib, si už nepamatoval. To však bylo vedlejší. Žádala od něho něco, co musí bezpodmínečně splnit, i když to pro něho nebude snadné. Utěšoval se tím, že počká, až se k tomu naskytne vhodná příležitost. Nemohl přece jen tak vyzvat ženy, aby se účastnily shromáždění. Co by si muži pomysleli?

Přes den bylo dostatek práce v obydlích. Uplyne ještě mnoho dní, než uvedou všechno do pořádku. Kvůli tomu nemusel v této osadě zůstávat. Setrvával v ní proto, že měl v úmyslu hlásat zvěst o Saošjantovi, a ještě s tím ani nezačal.

Večer přišel vytoužený déšť, takže shromáždění pod širým nebem se nekonalo. Vláha všechny osvěžila a pomohla semenům, aby vzklíčila. Tak rychle jako tenkrát se pole ještě nikdy nezazelenala. Když se ráno po vlahém nočním dešti zajiskřily krůpěje ve slunečních paprscích, zdálo se, jako by se pole halilo do světlounce zeleného oparu.

Tato noc ale také probudila něco v Zoroastrově duši. Na lůžko ulehl s jakýmsi ulehčením. Vždyť mu dnes déšť zabránil, aby rozhodl o účasti žen na shromážděních. Možná bude ráno vědět, jak to má udělat.

Nijak dlouho neodpočíval, když náhle zaslechl nadpozemsky krásné tóny a současně místností zavanula překrásná, líbezná vůně. Vyskočil z lůžka a klesl na kolena.

Nad ním se rozestoupil strop, takže viděl hvězdnou oblohu, po které pluly malé růžové obláčky. Pak se odsunula i tato hvězdná klenba a shůry se linuly zlaté paprsky, hrající nejnádhernějšími třpytivými barvami.

Zoroastrovo srdce prudce bušilo. Co bude smět spatřit?

Záře ustoupila stranou a Zoroaster hleděl nahoře do rozlehlé světlé síně podobné té, kterou viděl posledně. Stály v ní tři ženské postavy. Prostřední žena, jejíž tvář halil lehký závoj, měla na hlavě korunu. Svůj modrý plášť rozprostřela kolem obou žen stojících před ní.

Zoroaster se na tento obraz dlouho blaženě díval. Vtom uslyšel jasný, zvonivý hlas:

„Připravovateli cesty, vidíš nás! Připomínáme ti: nezapomeň na pozemské ženy! Jsou v naší ochraně. Uč je, zvěstuj jim příchod Pomocníka! To, co jim Ahura Mazda daroval na cestu, si uchovaly čistější než muži. Proto budou moci tvé učení snadněji přijmout. To pomůže i mužům.“

Zoroaster zvedl ruce ke slibu:

„Nebeské paní, nezapomenu na to! Děkuji vám, že jsem vás směl spatřit.“

Pak mu připadalo, že promluvila vznešená paní v modrém plášti:

„Postav ženy opět na místo, na kterém mají být podle vůle nejvyššího Boha: před muže!“

A spanilá paní, která – jak se zdálo – byla úplně zahalená růžovými obláčky, připojila:

„Jejich láska musí být znovu nesobecká, jaká byla zpočátku. Pak dokážou plnit své povinnosti v Ahura Mazdově říši!“

Nakonec se líbezná postava v bílém rouchu sklonila k připravovateli cesty se slovy:

„Uč je čistotě při myšlení i jednání. Pak na nich spočine požehnání čistoty!“

Potom už Zoroaster neviděl a neslyšel nic, ale zjevení i slova se navždy vryla do jeho duše.

KDYŽ DRUHÉHO dne pracoval s muži, požádal je, aby s sebou večer vzali i ženy. Dívali se na něho nechápavě a ozvali se:

„To, co nám vyprávíš, je přece určeno pro muže.“

Ale Zoroaster byl nyní právě tak výmluvný, jako byl předtím odmítavý. Uměl mluvit tak přesvědčivě, že nakonec již muži nic nenamítali. Večer přišlo mnoho žen a mezi nimi i Jádasa.

Dnes Zoroaster mluvil o budoucím soudu.

„Je nutné, abyste věděli, že Saošjant nevezme bez výběru všechny lidi do Garódmánu. Této blažené době bude předcházet soud, který si všichni zasloužíme!

Všichni lidé budou muset opustit tuto zemi a při tom dojdou k velkému mostu zvanému Činvat, přes který je možné přejít jen jednotlivě. Nebude nic platné, když se jeden bude pevně držet druhého, aby od něho získal sílu a pomoc.

Touto cestou musí projít každý úplně sám. A během cesty uvidí na konci mostu dvě velké světlé postavy, Ahura Mazdovy služebníky. Za nimi sedí na zlatém trůně Saošjant s taseným mečem. Svým zrakem prohlédne každého člověka skrz naskrz.“

Zoroaster mluvil jako věštec. O těchto věcech, kterým se naučil v samotě, s lidmi ještě nikdy nemluvil. Oči všech posluchačů mu přímo visely na rtech.

„Jeden ze světlých služebníků Věčného drží v rukou váhy. Když k němu člověk přistoupí, ať už odhodlaně nebo váhavě, podle toho, zda most přecházel rád nebo nerad, přispěchá sem zástup malých světlých služebníků a ti přinesou všechny jeho skutky. Dobré skutky vloží na jednu misku vah, špatné skutky na druhou. Při tomto soudu neplatí nic jiného než to, co člověk sám dělal. Všechno určuje neúprosná spravedlnost.

Saošjant se svýma zářivýma očima podívá na váhy. Jestliže miska s dobrými činy, slovy a myšlenkami klesne dolů, smí lidská duše most celý přejít a postavit se za stolec soudce světa. Když je však miska s dobrými skutky převážena zlými, zřítí se duše z mostu dolů do bezedné hlubiny, odkud už nikdy nevystoupí nahoru!“

Zoroaster skončil a oddechl si. V té chvíli se ozval hlas Jádasy, který se chvěl rozčilením:

„Co se stane s těmi, kdo budou stát za soudcovským stolcem? Smějí vejít do Garódmánu?“

„Ještě nemohou, Jádaso,“ pronesl laskavě Zoroaster. Nemyslel vůbec na to, že se o to zajímá žena.

„Saošjant je vezme opět dolů na zemi, protože chce vybudovat Ahura Mazdovu říši. Země se pak má stát rájem a lidé opravdovými služebníky Božími. Až potom zemřou, vejdou jejich duše již samy do věčných zahrad, do Garódmánu.“

Posluchači se mlčky rozešli, každý naplněn věděním z něhož mu bylo úzko. Jestliže je tomu tak, pak ovšem ani jeden z nich neobstojí v soudu!

Když si jenom vzpomněli na to, k jakým špatnostem u nich docházelo po vystoupení falešného Zoroastra, musí si zoufat. Jejich život totiž nebude dost dlouhý na to, aby nastřádali dostatek dobrých skutků na vyvážení svých poklesků.

Druhý den šli za svou prací mlčky. Úplně si zvykli pracovat pilně od rána do večera tak, jak to viděli u Zoroastra. Dnes byl každý zaujat svými myšlenkami, a tak se neozvalo žádné žertovné slovo, nezazněla ani píseň.

Večer však zahrnuli připravovatele cesty dotazy.

„Zoroastře, má to vůbec cenu, abychom žili dál?“ ptali se naléhavě.

Každý chtěl vědět totéž, pouze způsob, jakým kladli otázky, byl rozdílný. Jedna z žen zamyšleně prohodila:

„Pro nás ženy má život přece jen cenu, protože když se my samy už nedokážeme povznést se vlastním úsilím vzhůru, můžeme naučit alespoň naše děti, aby se staly lepšími. Kvůli dětem nesmíme odejít.“

„Salano, to neříkej!“ zvolal její muž. „Když tady musíte zůstat vy kvůli dětem, musíme tady zůstat také my, abychom vám opatřovali potravu! Jestliže ale nemůžeme odvrátit svůj zánik, odešli bychom raději hned. Tak jsme se spolu domluvili.“

Mezi ženami nastalo pobouření, až Jádasa zvedla ruku a požádala je, aby nezapomněly na svou důstojnost. Nejsou zde samy. Po jejích slovech rozčilení alespoň navenek pominulo.

Všichni se opět obrátili tázavě na Zoroastra, který je zatím mlčky pozoroval.

„Bylo by od vás velmi pošetilé, kdybyste se chtěli dobrovolně zbavit života, který vám Ahura Mazda daroval,“ začal pomalu. „Lidský život není bezúčelný! Možná vám to někdy později vysvětlím. Cítíte, že jste tento dar nepoužívali správně. Poznali jste, že vaše jednání bylo zavrženíhodné a že by vás na mostě Činvat očekával pád do hlubin – kdybyste nemohli vhodit na druhou misku vah nic lepšího.“

„To nemáme! Kde bychom k tomu měli přijít?“ volali muži jeden přes druhého.

Zoroaster mlčel, dokud se neuklidnili. Potom pokračoval:

„Teď asi sotva máte něco, co byste mohli nabídnout, v každém případě ta trocha dobra nestačila. Chci vám však oznámit něco nádherného: po své smrti se smíte vrátit sem na zemi, abyste napravili to, co jste teď pokazili!“

Počáteční velký úžas se změnil v jásot, jakmile lidé začali chápat, co je jim tím poskytováno.

Ještě jednou smějí žít na zemi, dříve než musí vstoupit na most soudu! Teď, když vědí, co všechno na tom závisí, si už dají pozor, aby nejednali zase nesprávně! Byli opojení štěstím.

Do všeobecného rozčilení zazněl Jadásin jasný hlas:

„Připravovateli cesty, o něčem takovém nám atravan ještě nikdy nevykládal. Ani kněžky o tom nic nevědí. Říkáš to teď jen proto, abys uklidnil naše duše, nebo jsi přijal nějakou zvláštní zvěst?“

„Jádaso, říkám to, protože to vím. Je to pravda! Jsem Ahura Mazdův služebník, zvěstovatel Saošjanta.“

„Odpusť,“ zaprosila a líce jí zčervenaly. „Tato zvěst zní příliš podivuhodně, musela jsem mít jistotu.“

„Lidé, opravdu ještě nechápete, co to znamená smět se víckrát narodit. Velmi jsem o tom přemýšlel od doby, kdy jsem směl přijmout tuto vznešenou zvěst. Spočívá v tom nesmírné smilování věčného, moudrého Boha.“

Odmlčel se a pokračoval:

„Když si chcete vyrobit ze dřeva nějaké nářadí a dřevo je sukovaté, takže se kus ulomí, nebo je nářadí křivé, co uděláte?“

„Vezmeme jiné dřevo!“ zvolali muži, kteří nechápali, proč se teď, v důležitém momentě, zmínil o nářadí.

„A vy ženy, co uděláte, když se vám neustále trhá lýko?“

„Zahodíme je a vezmeme si jiné,“ zněla i zde podobná odpověď.

„Vidíte, vy byste považovali za zbytečnou práci namáhat se se sukovatým dřevem a lýkem, které se trhá. A Bůh nás, ubohé, hříšné lidi, nezavrhne! Dovolí, abychom se znovu a znovu snažili přemoci své chyby a slabosti.

Dokážete pochopit tuto trpělivou dobrotu? Je to Božská dobrota, lidé! Ztichněte před ní, velebte ji a přeměňte svůj vroucí dík v radostný čin. Pak vám to přinese ovoce.“

Tentokrát byli tiší, když zmlkl. Přemýšleli. Pak došlo znovu na otázky.

„Zoroastře, co se stane s vinou, kterou jsme teď na sebe uvalili? Bude nás zatěžovat až do dne soudu?“

„Na to jsem se také mnohokrát ptal,“ přiznal se Zoroaster. „Konečně mi světlý posel Nejvyššího přinesl odpověď a tu vám chci sdělit.

Každý náš skutek, ať dobrý nebo zlý, jde za námi jako stín nebo tak, jak šel nedávno Tungo za Túfizem, který mu vzal jeho sekeru. Tak jako Tungo nedal Túfizovi pokoj, dokud mu sekeru nevrátil, tak hrozí a prosí každý zlý čin: naprav mě! Rozumíte tomu?“

Někteří sice souhlasně přikývli, ale Zoroaster viděl, že to ještě dostatečně nevysvětlil. Příklad se mu však líbil, a proto jej chtěl vyjádřit trochu jinak.

„Podívejte se, Túfiz provedl zlý skutek tím, že vzal Tungovi sekeru. Od té doby neměl klid, dokud sekeru nevrátil. Tím byl zlý skutek smazán dobrým.“

Nyní tomu rozuměli.

„A můžeme své špatné skutky také smazat? Musíme počítat: udělal jsem tolik zlého, kolik je prstů na čtyřech rukou, a proto teď musím udělat zrovna tolik dobrého?“

„Ne, tak jsem to nemínil,“ upřesnil Zoroaster. „Musíte napravit právě totéž zlo, které jste způsobili. Teprve pak jste jej zproštěni a zlý skutek již později nepadne na misku vah.“

„To vždycky nejde,“ namítl jeden z mužů.

„Ale ano, jde to vždy!“ tvrdil Zoroaster, kdosi ho však přerušil:

„Takže jak můžeme napravit to, že jsme nechali svá pole ležet ladem?“

„Tím, že je napříště budeme obdělávat dvojnásob pečlivě,“ řekl jiný muž, připravovatel cesty ho ale poučil:

„Ano, to by byla jedna cesta. Vím však ještě o jiné.“ A vyprávěl jim o lidech z jiných osad, kteří odešli z domova pomáhat v sousedních osadách. To se všem líbilo.

„Uděláme to také tak!“ volali nadšeně. „Až budeš od nás odcházet, půjdeme s tebou a odčiníme tím svou vinu.“

„Muži, o kterých jsem mluvil, to učinili proto, aby tím vzdali dík Ahura Mazdovi,“ napomínal Zoroaster. Obával se, že by se lidé snažili odčinit vinu jen ze strachu před Činvatem.

„Není možné spojit obojí dohromady?“ zajímal se jiný muž úplně dětským způsobem.

Ostatní s ním souhlasili a Zoroaster jim zatím nevyvracel jejich názor. Musel se spokojit s tím, čeho teď dosáhl.

Nazítří večer se vyrojila další témata. Jeden starý muž vyprávěl: „Když jsem byl mladý, zabil jsem v hněvu svého souseda. Mnohokrát jsem toho litoval a pořád mě to tíží. Ale napravit to už nemohu. Soused je mrtvý.“

Stařec zhluboka vzdychl. Zoroaster se rozhlédl pátravě kolem.

„Kdo zná řešení?“

Muži mlčeli. Jádasa však zvedla hlavu.

„Jen mluv, Jádaso,“ povzbudil ji připravovatel cesty a dívka se zdráhavě rozvykládala:

„Jestliže nám Ahura Mazda dává novým životem příležitost, abychom mohli odpykat svá provinění a napravit chyby, nemělo by smysl, kdyby tato příležitost byla jen poloviční.“

„Máš pravdu, ale vysvětli nám to víc. Ostatní ti ještě nerozumí.“

„Když smíme odpykat, čím jsme se provinili, musí přece opět žít na zemi také člověk, na kterém jsme se prohřešili. Tvůj soused bude proto v příštím životě zase tvým sousedem – tak si to alespoň představuji. Pak mu musíš sloužit, jak jen budeš moci.“

„Je tento život naším prvním životem?“ zajímalo kohosi.

„Jistěže ne,“ prohlásil Zoroaster, který se tímto problémem také již často zabýval.

„Pak ale musíme být ke všem lidem vlídní,“ ozval se jakýsi mladý muž, „protože tady mohou být s námi ti, kterým jsme kdysi v minulém životě ublížili nebo je dokonce usmrtili.“

„Myslím si, že bychom to museli vědět,“ vyslovil svůj názor jiný muž.

Zoroaster však vysvětloval, že by život byl nesnesitelný, kdyby lidé věděli o všech svých dřívějších chybách a měli je stále před očima. Je tedy nutné žít velmi obezřele, aby člověk nikomu neublížil, a být dobrý ke všem, aby co nejvíc napravil.

To jim opět připadalo těžké, protože by se museli mít neustále na pozoru před zlem. Z této úvahy vycházelo další téma:

„Zoroastře, ty žiješ už velmi dlouho správným životem. Je to těžké?“

Připravovatel cesty se musel proti své vůli usmát.

„Zpočátku je to těžké, ale člověk se to naučí, jestliže chce dobro. Většině chyb se můžeme vyhnout, když přizpůsobíme své myšlení Ahura Mazdově vůli.“

Otázka stíhala otázku. Zoroaster mohl zasvěcovat lidi stále hlouběji do vědění, které mu bylo darováno.

Za několik dní však dospěl k názoru, že je načase, aby šel opět dál a přinesl pomoc také jiným lidem. Připojilo se k němu asi třicet mužů, kteří chtěli až do sklizně pomáhat jinde. Kromě toho přišla Jádasa ještě s jednou dívkou a prosila, aby směly jít s nimi.

„Stejně jako jsme potřebovaly pomoc zde, potřebuje mnoho žen pomoc i jinde. Dovol, abychom jim ji mohli poskytnout – ukázat, jak mají upravit své domky a správně vychovávat děti. Při práci jim také můžeme povědět mnohé z toho, co jsi nám sdělil.“

Po krátké úvaze se Zoroaster rozhodl vzít dívky s sebou zejména proto, že se k mužům hodlal připojit i Jádasin otec. Byl by přirozenou ochranou obou dívek. Ale stařec o tom nechtěl ze začátku ani slyšet.

„Když půjdu, musí Jádasa zůstat doma. Kdo by se staral o náš majetek?“

„Poprosila jsem o to sousedy, otče,“ oznámila mu Jádasa. „Rádi se o něj postarají a udělají to určitě dobře, protože nám před lety zničili pole a teď by svůj poklesek chtěli napravit.“

Proti tomu se nedalo nic namítat. Stařec však ještě nebyl spokojený.

„Jestliže budeš chodit s námi po světě, nikdy se nevdáš, mé dítě. A ty víš, že je to mé přání a vůle.“

„Pokud je to také vůle Ahura Mazdy, pošle mi muže,“ poznamenala Jádasa vážně. „Potom se už nebudu zdráhat.“

Tak byly všechny námitky vyvráceny a dívky se připravily na cestu. Musely jít pěšky stejně jako muži, na to však byly zvyklé.

TENTOKRÁT maličcí ukazovali, že se mají dát jinou cestou. Kdyby Zoroaster pokračoval stejným směrem jako dosud, dostali by se do pouště. Musel se obrátit na sever a zanedlouho zpozoroval, že cesta vede do známých krajů.

V nejbližší osadě se setkal s lidmi, na kterých sice byla patrná jistá sešlost, ale přesto klidně pracovali. Pole byla obdělána, ženy pletly rohože i koše a muži vyráběli nádoby z mastné hlíny, které zde bylo všude dost.

Udiveného Zoroastra zajímalo, jestli je podvodník také navštívil. Dověděl se, že u nich sice byl, ale že jednoho dne přišli poslové od skutečného připravovatele cesty.

Když viděli jejich bídu, která byla opravdu velká, poslali jim na pomoc lidi z okolí. Cizí muži pracovali velmi pilně.

Jako odměnu za svou práci žádali rohože, koše i nádoby a ty tady právě teď vyrábějí. Dodali jim už mnoho výrobků. Zanedlouho se zbaví svého dluhu.

V této osadě již není nutné přiložit ruku k dílu. Vydali se sem ale lidé, kteří chtějí pomáhat. Co teď?

Světlý posel, se kterým o tom Zoroaster mluvil, mu poradil, aby na ně počkal, nechal zde pak Murzu a s ostatními zamířil dál. To se také stalo.

Než sem pomocníci zavítali, rozmlouval Zoroaster s muži i ženami při jejich práci. Položil základ a na něm mohl později Murza, který se rozmluv zúčastnil, stavět dál. Když skupina pomocníků dorazila, bylo vidět, že jsou trochu zklamaní. Sotva si trochu odpočinuli, vydal se s nimi Zoroaster na další cestu.

Maličcí ukazovali směrem na západ. Když Zoroaster zapochyboval, jestli tam pomocníci nebudou také zbyteční, ujišťovali ho, že ne, ba právě naopak, že je naléhavě potřebují.

A skutečně je potřebovali. Velká osada, kam se dostali, byla opravdu nejzchátralejší, jakou Zoroaster zatím viděl. Ze všeho nejhorší byl velký úpadek mravů, takže Zoroaster litoval, že vzal dívky s sebou.

Uvažoval již o tom, zda by je neměl v doprovodu svého sluhy poslat domů, když vtom k němu přistoupila Jádasa.

„Nehněvej se na mne, Zoroastře, jestliže překazím tvůj úmysl a budu ti odporovat. Vím, že nikde ženy nepotřebují tolik pomoci jako tady. Ztratily svou čistotu a muž jim nemůže ukázat, co je čistota, ani to, co znamená pro ženu a jak žena může opět získat ztracenou čistotu. Musím těmto dívkám a ženám pomoci. Nestrachuj se o mě, Zoroastře, jsem pod ochranou…“

Vnitřně rozechvělý muž ji prudce přerušil:

„Tvůj otec nemůže být stále s tebou, Jádaso!“

„Nemám na mysli ochranu svého otce. Když jsem dostala pokyn pomoci těmto ubohým ženám, byla mi přislíbena také pomoc. Na naší dlouhé cestě jsem ji už několikrát pocítila. Nebojím se. Dovol mi, abych mohla splnit svůj úkol.“

„Kdo ti dal ten pokyn, Jádaso?“ přál si vědět Zoroaster.

„Překrásná paní v bílém rouchu. Pravila mi: ,Jdi k nejubožejším ze všech žen, Jádaso, a pomoz jim. Ochrana čistoty tě bude provázet celou dobu!’ “

„Splň proto v požehnání čistoty svůj úkol, Jádaso! Nebudu ti v tom už bránit.“

A Jádasa šla svou cestou s veselou myslí, poháněna láskou k nejubožejším z ubohých. Její vlídná slova, její radostný pohled, mateřský způsob, jakým se ujímala plačících dětí – tím vším si získala důvěru žen.

Muži na ni pohlíželi s obdivem, jak kráčí mezi nimi jako královna, ale nikdo z nich se neodvážil ji oslovit. Vznešenost, která ji obklopovala, tvořila kolem ní dokonalou ochranu.

Brzy zjistila, že v domcích řádí těžká nemoc. S neúnavnou trpělivostí pečovala o nemocné a zajišťovala jejich životní potřeby. Žádná práce pro ni nebyla příliš těžká.

Nemocní muži byly na Zoroastrův příkaz umístěni ve velkém stanu postaveném za osadou. Tady je podle Jádasiných pokynů ošetřovali zdatní muži. Jádasa jim rovněž ukázala byliny, které měli nasbírat a rozmačkat, aby vydaly léčivou sílu.

Ostatní muži se zatím ujali beznadějně zanedbaných polí a začali s nejnutnější přípravou k jejich osetí.

Večer vyšel Zoroaster ven do přírody a poprosil bytostné o pomoc. Na jeho zavolání sice přišli, ale nejevili zvláštní ochotu jeho prosbě vyhovět.

„Když si to přeješ, Zoroastře, pak pomůžeme, ale lidé si to nezaslouží. Týrají dobytek, znečisťují vodu a ničí rostliny. Už dávno jsme se od nich odvrátili. Sami od sebe nepomůžeme ani jedinému z nich. Jsou příliš špatní.“

Zoroaster však prosil:

„Ještě jednou jim pomozte. Povím jim, komu mají děkovat za pomoc. Doufám, že se polepší, jestliže se mi podaří vyburcovat jejich duše, ale nic s nimi nepořídím, dokud strádají jejich těla.“

Maličcí proto slíbili, že se budou podílet na obdělávání polí. Muži, kteří sami zažili, jak jim maličcí pomohli, rádi přijali tuto pomoc s vědomím, že prací na zanedbaných polích mohou odčinit svá provinění. Za několik dní zalily sluneční paprsky zkypřenou zem, z níž v ranních červáncích stoupala vzhůru jemná mlha.

Zoroastrovi muži rychlým tempem s radostí zasévali obilí, pro které připravovatel cesty vyprosil Ahura Mazdovo požehnání, a poděkovali neviditelným pomocníkům.

Maličcí z toho měli radost, protože se už dávno nesetkali s poctivě smýšlejícími lidmi. Ubezpečili Zoroastra, že těmto laskavým mužům rádi pomohou i jindy.

Zoroaster jim zase sdělil, že se muži dobrovolně ujali práce pro úplně cizí lidi. Vyprávěl jim i o Jádase, která obětavě pečuje o nemocné, a většina z nich jí za to ani nepoděkuje.

Maličcí z toho poznali, že všichni lidé nejsou ještě špatní.

Když se pak Zoroaster večer posadil mezi místní muže, zmínil se, jak malí pomocníci už dvakrát pomohli připravit půdu k setbě.

Muži však byli buď příliš nemocní, nebo příliš otupělí, než aby naslouchali vážnému Zoroastrovu výkladu. Zoroastrovi průvodci se nad tím pohoršovali.

„Jestliže nechtějí, aby se jejich duše změnily, nepotřebují ani jinou pomoc. Možná, že někde na nás čekají lidé, kteří by rádi přijímali tvá slova, Zoroastře.“

„Věřte mi, že nikdo jiný nepotřebuje víc pomoci než zdejší lidé. Nikdo nemůže být více zchátralý než oni. Když se podívám na tyto ubohé tvory, trnu hrůzou. To nám však nesmí překážet v tom, abychom jim neposkytli veškerou pomoc, kterou jsme schopni jim poskytnout. Pamatujte vždy na to, kolik trpělivosti musí s námi mít Bůh.“

K mužům tiše přisedla Jádasa i s dívkou, jež ji doprovázela.

„Po všech těch hrůzách, na které se moje oči musí přes den dívat, toužím naslouchat dobrému slovu. Nechtěl bys nám něco vyprávět, Zoroastře?“

Chvilku uvažoval. Kdyby byli sami, vypravoval by jí o třech vznešených paních, které směl vidět. Ale před ostatními o nich nechtěl mluvit. Náhle ho napadlo něco jiného a začal:

„Nedávno mi připadalo, že jsem se ocitl na nesmírně rozlehlé pláni. Pokrývala ji bujně rostoucí překrásná zelená tráva a nad ní se kolébaly na stoncích nádherné květiny. Když jsem tu krásu pozoroval, přiblížilo se k místu, kde jsem stál, několik světlých postav. Zdálo se, že si mě nevšimly.

Viděl jsem, že to jsou bohové, kteří zde chtějí konat soud. Jakmile usedli na kamenná sedadla, přibíhaly k nim spousty zvířat: skot, psi, kočky, drůbež, prostě samá zvířata, která slouží lidem za potravu nebo jsou člověku jinak k užitku.

Jedno zvíře po druhém žalovalo na lidi, že je týrají, zapomínají je krmit a přetěžují je prací. Po nich přiběhla zvířata žijící divoce a rovněž žalovala na lidi, že je pronásledují, častokrát je jen zraní a nechají je trpět, nebo že jich uloví víc, než mohou spotřebovat, a zabíjejí je krutým způsobem. Při každé další obžalobě se zdálo, že nejvyšší z těchto bohů vždy o poznání zbledl.

Když všechna zvířata skončila své výpovědi, vstal a oznámil: ,Podám proti lidem žalobu u Ahura Mazdy! Lidé nejsou hodni toho, aby zvířata žila v jejich blízkosti. Nezasluhují si nic lepšího, než aby řada dosud krotkých zvířat zdivočela, začala být nebezpečná nebo dokonce jedovatá.’

Přátelé, nevím, zda jsem měl vidění, nebo jestli to byl jen obraz, který nám byl dán pro výstrahu. Ať to bylo cokoliv, má nás to naučit velké pravdě: Zacházej vždy se všemi Ahura Mazdovými tvory tak dobře, jak je to jen možné!“

„Tento příběh vyprávějme místním lidem při práci nebo až je budeme ošetřovat,“ navrhl jeden mladší muž. „Lidé, kteří tak špatně nakládali se svým dobytkem, že se proti nám vzbouřili malí pomocníci, potřebují toto poučení.“

„Čím to, že vždy vidíte na druhých, čeho se dopouštějí, místo abyste nejdřív mysleli na sebe, když se jedná o nápravu? Kdopak se včera pověsil na ohon nákladnímu koni, aby se dal táhnout, i když trpělivé zvíře neslo těžký náklad?“ poznamenal káravě Zoroaster a podíval se tázavě do očí mladého muže, který právě promluvil. Vyplísněný muž zahanbeně odvrátil tvář.

V příštích dnech měli spoustu práce s domky. Mnoho nemocných mužů a také několik žen zemřelo. Zoroaster zařídil, aby zemřelé lidi na rozdíl od dosavadních zvyklostí pohřbili do země, aby se tak zamezilo šíření nákazy.

Daleko od osady vykopali hroby a uložili do nich vždy několik mrtvých těl. Velcí černí ptáci přišli tentokrát o potravu.

Nemocní se pomalu uzdravovali. Zachránila je věrná, obětavá péče. Ošetřovatelce ani ošetřovatelům nepoděkovali, ale kdykoliv je spatřili, usmívali se na ně.

Zoroaster začal zvát obyvatele osady na společná shromáždění. Kdo nepřišel dobrovolně, toho přivedli. A jestliže se pak odtud vzdálil, jak to někteří udělali, nedostal jíst. To pomohlo.

Zoroaster se domníval, že na tak tvrdošíjné lidi, s jakými se tady setkal, smí použít i trochu nátlaku, aby získal vliv na jejich duše. Zpočátku naslouchali s nevolí, ale když začal vyprávět staré pověsti o mračném hadovi, bavilo je to.

Pak pozvolna přešel k vážnějším věcem. Mluvil o Mithrovi a jeho pomocnících i o Ahura Mazdovi, který trůní nade všemi.

Kdysi to znali, ale zapomněli na to dávno předtím, než k nim přišel falešný připravovatel cesty. Ten s nimi proto měl snadnou práci, řídili se velmi ochotně jeho radami.

Příštího večera mluvil Zoroaster o zloduchovi a jeho pomahačích. Jeden z mužů se přihlásil o slovo:

„Když se na zemi dva lidé znesváří, jejich rodiny se nedohadují o tom, kdo z nich zvítězí. Oba musí bojovat mezi sebou. Zrovna tak by to mělo být u bohů. Co je nám do toho, jestli zvítězí pán zla nebo pán dobra? Mají si to také vyřídit mezi sebou a my půjdeme za vítězem.“

Pyšný na svou chytrost se vítězoslavně rozhlížel kolem sebe, spatřil však jen zachmuřené obličeje.

Byl to jeden z těch, kteří byli předtím nejvíc nemocní! A tento člověk, sotvaže byl vyrván smrti, se odvažuje takto mluvit! Dříve než mohl Zoroaster zareagovat, muž hlasitě vykřikl a mrštil do ohně malou jedovatou zmiji.

Uštkla ho a už ho nebylo možné zachránit. Zařval hrůzou, bolestí a smrtelnou úzkostí. Ostatní na něho zírali: za několik okamžiků musí vstoupit na most Činvat. Jaký bude jeho osud? Všichni se zhrozili.

Zoroaster přistoupil ke křičícímu muži.

„Chápeš, jak velice ses provinil proti Ahura Mazdovi?“ zeptal se naléhavě.

Muž na něho pohlédl skelnýma očima. Zdálo se, že jeho otázku nepochopil.

„Rouhal ses moudrému, dobrotivému Bohu, který ti z milosti vrátil zdraví a poskytl ti tak možnost žít ještě nějaký čas na zemi. Budeš toho litovat. Nechceš poprosit Ahura Mazdu o odpuštění?“

Připravovatel cesty domlouval muži, jehož ruka už byla modročerná. Ale ten s rouhavou kletbou zahnal připravovatele cesty od sebe.

Zoroaster proto beze slova opustil prostranství a ostatní ho následovali. Sám, všemi opuštěný, rouhač zemřel.

Případ na všechny zapůsobil hlubokým dojmem. Očití svědci události o ní vyprávěli několika dalším lidem, kteří se nemohli z nějakého důvodu setkání zúčastnit. Patřila k nim i Jádasa, která právě pomáhala jedné ženě při porodu.

Zpráva o této zdrcující události dívku hluboce rozrušila. Nemohla však pochopit, že se Zoroaster nepokusil muže zachránit. Otevřeně, jak bylo jejím zvykem, se o tom před ním zmínila.

„Proč myslíš, že jsem ho měl zachránit?“ podotkl Zoroaster. „Mohl jsem se sice pokusit vypálit ránu ohněm, ale při tomto druhu hadího jedu by byla záchrana sotva možná. Pověz mi však, opakuji, proč jsem se měl o to vůbec pokoušet?“

„Kdyby byl muž zachráněn před smrtí, určitě by poznal Ahura Mazdovo milosrdenství a polepšil by se,“ vyjádřila svůj názor Jádasa. Zoroaster se ale rozohnil:

„Před nedávnem ho Ahura Mazdova dobrota vyrvala z náruče smrti! On to nepoznal. Ba dokonce, když jsem mu to připomněl, ještě klel. Ani tentokrát by nepřijal pomoc pro svou duši. Představoval však nebezpečí pro druhé. Nepevné lidi by přemlouval, aby prováděli různé nepřístojnosti a byli stejně tak bezbožní jako on sám.“

Jádasa teď pochopila, že není dobré všechno, co snad jako dobré vypadá, a že je nutné i při pomáhání přemýšlet. Skromně řekla:

„Děkuji ti, Zoroastře. Mnohému jsem se naučila.“

Dny naplněné prací a vyučováním vesele ubíhaly. Řadily se v týdny a muži to ani nezaznamenali. Jedině podle rostoucího obilí poznali, jak dlouho tady už pobývají.

Duše se pomalu otevíraly. Lidé už přicházeli dobrovolně na shromáždění, kde je Zoroaster poučoval, modlili se upřímně a chápali, kolik milosti jim bylo prokázáno.

ZOROASTER měl v úmyslu odejít, když jednoho dne v poledne přijeli do osady cizí jezdci. Zavládlo v ní velké vzrušení. Jezdci jeli ve vyrovnaných řadách a bezvadně ovládali jak koně, tak i sami sebe.

Náhle zajásali: spatřili a poznali Zoroastra! Byli to jeho poslové, kteří kdysi vyjeli před ním a teď se vraceli domů. Měli velkou radost, že se shledali s připravovatelem cesty.

Uvedli, že tato osada byla poslední, která potřebovala naléhavou pomoc. V ostatních již nejnutnější pomoc poskytli sami. Tak byla napravena veškerá škoda, kterou způsobilo vystoupení falešného Zoroastra.

A nejen to, lidé, jimiž se Zoroaster teď zabýval, byli zasažení do hloubi duše a změnili se.

„Také tady opět vzešlo z utrpení požehnání!“ radoval se Murza, který přijel do osady před několika dny.

Muži také přinesli zprávu, že za několik týdnů se má na hoře konat slavnost. Má se jí zúčastnit rovněž Zoroaster, takže ho kníže Háfiz i atravan nařídili hledat po celé zemi.

Zoroaster se proto rozhodl vrátit se s oběma svými průvodci domů. Slíbil však, že se nejdéle do roka vrátí, aby zjistil, jak lidé přijali jeho učení a jaké přineslo ovoce.

Rozloučení bylo těžké, zejména pro pomocníky z ostatních osad. Neuměli si již představit život bez „Mistra“. Jádasa vůbec nepromluvila. Její vyrovnaná, míruplná tvář ale neprozradila, jestli je jí jeho návrat domů milým nebo ji rmoutí.

Zoroaster náhle začal pociťovat, že mu ubývá tělesných sil. V posledních letech se příliš přepínal, protože vždy pracoval nepřetržitě víc, než je obvyklé.

Zmocnila se ho silná touha být co nejrychleji o samotě. Murza mu rozuměl a svědomitě se staral, aby mohli bleskově opustit osadu.

Loučení se odbylo rychleji, než se všichni nadáli. Zoroaster ale daleko nedojel. K večeru prvního dne ho zachvátila prudká horečka. Murza nevěděl, kam má nemocného dopravit.

Proto vroucně prosil Ahura Mazdu, aby mu byl pro tentokrát otevřen vnitřní zrak, takže by mohl vidět malé pomocníky a dorozumět se s nimi. Vždyť je to kvůli nemocnému připravovateli cesty!

Jeho prosba byla vyslyšena. Přišly malé přátelské bytosti a pověděly mu, že nablízku je prázdný domek. Tam může Zoroastra uložit.

Radostně ukazovali cestu ke chráněnému obydlí, kde stálo dobré lůžko.

Murza byl nevýslovně šťastný, že může vidět maličké pomocníky. Zaplanul k nim velkou láskou. Vycítili ji a pomáhali stále ochotněji.

Těžce nemocný připravovatel cesty byl upoután na lůžko celých deset dní. Murza o něho obětavě pečoval. Konečně byl zase schopen rozhlédnout se kolem sebe a divil se, kde vlastně je. Murza mu sdělil, jak se sem dostali. Maličcí doplnili jeho zprávu a chválili Murzu za to, jak je rozvážný.

Když se Zoroaster zotavil natolik, že mohl nasednout na Bleska, vyrazili na cestu. Maličcí jim ukazovali nejpohodlnější stezky. Když se dostali na hranici jejich okrsku, vystřídali je jiní pomocníci. Murza, který jel zatím mlčky, v té chvíli hlasitě zajásal:

„Vidím i nové pomocníky! Je možné, že by mi byla i nadále darována tato schopnost?“

Byl štěstím přímo bez sebe, slídil kolem každého stromu, kolem každé květiny a radostně oznamoval, kdykoliv se mu ukázal skřítek nebo elf stromu.

Zoroaster byl ještě slabý, takže mohli jet jen pomalu, ale díky Murzově radosti z malých bytostí jim dny vesele ubíhaly.

Jak měl ve zvyku, rozmlouval Zoroaster každý večer se svými průvodci o vážných věcech. Ke své lítosti pozoroval, že druhý sluha se nedostal duchovně dál, i když se směl všeho zúčastnit. Vypadalo to, jako by mu chyběl smysl pro všechno, co není pozemské.

„Cožpak vůbec netoužíš slyšet o Ahura Mazdovi, příteli?“ oslovil ho Zoroaster laskavě.

Sluha zavrtěl hlavou.

„Rozumím tomu velmi málo. Nedokážu pochopit, proč se Murza tolik raduje, když vidí tu malou havěť. Nechápu, proč ty, takový urozený pán, se lopotíš se zpustlými lidmi a děláš práci, která je i pro mě příliš nízká.“

„Jestliže je tomu tak,“ řekl Zoroaster smutně a chtěl učinit poslední pokus, „nebudu tě příště moci vzít s sebou.“

Čekal, že uslyší ujišťování a prosby, aby to s ním ještě zkusil, místo toho však sluha potěšeně přiznal:

„O to jsem tě už chtěl také požádat! Bude pro mě sice těžké odloučit se od Bleska, ale konec konců si zvyknu i na jiné koně.“

Při všem tom velkém úspěchu, jehož připravovatel cesty dosáhl, takový nezdar v jeho bezprostřední blízkosti! Čemu ho to má naučit?

Po několika dalších dnech se konečně na obzoru vynořilo hlavní město a před západem slunce sesedli před Háfizovým palácem z koní.

Zoroastra přivítali s velkou radostí. Kníže se ulekl, když se zahleděl do bledého a pohublého obličeje svého přítele, ten ho ale hned uklidnil.

Cítí se už zase zdravý. Murza ho výborně ošetřoval. Na oplátku se nesměle zajímal o to, jestli je Čadžava dosud naživu. Vyjádření knížete ho nesmírně potěšilo. Nemůže se ani dočkat, až pozdraví připravovatele cesty!

Také Zoroaster se setkáním neotálel. Spěšně se vydal za svým stařičkým přítelem. Zjistil, že je sice už vetchý, ale duchovně velmi čilý.

Jemu se mohl svěřit se vším, co ho potkalo, o čem přemýšlel a co prožil. Čadžava mu rozuměl a toto porozumění umožnilo, aby sám pronikl do všeho ještě hlouběji.

Celé dny by mohl Zoroaster takto vyprávět. Působilo to na něho velmi blahodárně, když měl po shonu a neklidu posledních let možnost se u Čadžavy nerušeně do všeho pohroužit! Háfiz však naléhal, aby navštívil atravana, protože je nutné prodiskutovat s ním cosi důležitého.

Zoroaster se proto k němu vydal. Atravan ho přijal uctivě, i když byl mnohem starší.

Sdělil mu, že dostal příkaz, aby při příští slavnosti představil Zoroastra všemu lidu jako připravovatele cesty. Bude mluvit o jeho poslání a poprosí ho, aby se o něm také zmínil. Nejlépe by bylo, kdyby Zoroaster druhý den slavnosti promluvil k mužům.

Zoroaster souhlasil, pouze požádal, aby při jeho proslovu směly být přítomny i ženy. Považuje za svou povinnost nenechávat nadále ženy stranou.

„Mají duši jako my, atravane,“ poznamenal. „A tyto duše hladoví. Je nutné jim dovolit, aby se nasytily z téhož zdroje jako jejich muži. Když se jedná o nasycení jejich ducha, nemají být závislé na mužích.“

Atravan tento názor nechápal. Kam až jeho paměť sahala, dokonce ještě mnohem déle, platilo, že ženám sluší skromnost a že mají být vůči mužům v podřízeném postavení. Tvrdil, že by to tak mělo zůstat. Jinak by ženy požadovaly změnu i v jiných věcech, což by nemuselo být vhodné.

„Je vidět, Zoroastře, že nejsi ženatý,“ skončil s úsměvem. „Jinak bys rychleji pochopil, že ženy je nutné držet stranou.“

„Moje matka byla také žena, právě tak jako tvoje, atravane,“ zdůraznil rychle Zoroaster. „Víš, kdyby ženy chtěly z toho, že se budou moci spolu s muži dozvídat o věčných pravdách, odvozovat právo drát se ve všem do popředí, pak by ovšem nebyly opravdovými ženami a nesměly by se již zúčastnit pobožností. Musíme se však horlivě snažit postavit duši ženy na místo, které jí náleží.“

Atravan se podřídil, neboť si jasně uvědomoval, že to, co vyslovil Zoroaster, je podle vůle Boží. Naproti tomu odmítl dovědět se už teď, co připravovatel cesty oznámí lidu.

„Uslyším to s ostatními,“ dodal klidně. „Vím, že přinášíš pravdu, a proto není nutné, abych předem zkoumal tvá slova.“

Za dva dny se měli vydat na cestu. Atravan ponechal na Zoroastrovi, jestli pojede s ním nebo s družinou knížete Háfize.

Připravovatel cesty si všiml, že by tomuto knězi bylo milejší, kdyby si vybral knížecí družinu, ale přesto se nechtěl rozhodnout dřív, dokud nepromluví se světlým duchovním vůdcem.

Vrátil se do paláce trochu stísněný tímto rozhovorem a ihned navštívil knížete. Ten ho požádal, aby jel s ním. Bude tak mít cestou více času než jindy, aby si od něho vyprosil odpověď na řadu otázek.

„Atravan bude naproti tomu rád, když tě teď nebude mít u sebe,“ podotkl kníže a dodal: „Jak se ti líbil? Rozuměli jste si?“

„Líbí se mi, ale zdá se mi, že není zcela upřímný. Snaží se něco zatajit. Každá jeho věta je pečlivě uvážená. Nechápu, proč to dělá. Vždyť se nemá ode mne čeho obávat!“

„Ó. Zoroastře, jaké ty jsi dítě!“ smál se Háfiz v dobré náladě. „Právě to je ono! Bojí se tě.“

Zoroastrův udivený pohled knížete přiměl, aby opakoval s větším důrazem:

„Ano, bojí se tě! Jestliže jsi připravovatel cesty, pak ti díky poslání, které ti svěřil Ahura Mazda, patří první místo mezi kněžími naší země. To je přece samozřejmé.“

Zoroastrův nevěřícný pohled vyvolal na rtech knížete úsměv.

„Že jsi na to ještě sám nepřišel, svědčí o tom, že kromě svého vznešeného úkolu opravdu nevidíš nic jiného. Tak to má také být,“ řekl Háfiz vážně. „Atravan tě však nezná, takže neví, jak dalece hodláš využít svou moc. Proto jsem tě požádal, abys ho navštívil a ukázal mu, jak jsi skromný. Vlastně by on měl přijít za tebou.“

„Navštívím ho tedy ještě jednou a navrhnu mu, ať zůstane nejvyšším knězem v zemi,“ rozhodl se Zoroaster. Ale kníže mu v tom zabránil.

„To by bylo velmi pošetilé. Už z toho, že se tě bojí, bys měl poznat, jak touží po moci. Mohlo by ti to být časem na obtíž, ne-li dokonce na překážku, kdybys již teď povoloval otěže. Kromě toho Ahura Mazda nepovolal k nejvyšší duchovní hodnosti v této říši jeho, ale tebe.

Tuto hodnost prostě nesmíš odkládat jako nepotřebný oděv. Jdi neochvějně svou cestou a neohlížej se, jestli tě jiní mají rádi nebo se tě bojí. Přijde den, kdy budeš rád, že jediné slovo z tvých úst dokáže i atravana donutit k poslušnosti.“

„Děkuji ti, Háfizi. Teď jsem to pochopil. Máš pravdu, v těchto věcech jsem žel stále ještě bláhový jako děcko,“ povzdechl si připravovatel cesty. „Jak bych dopadl bez tvé moudré rady?“

„Však jsem také dostal příkaz shůry, abych byl na zemi tvým ochráncem. Oznámil mi to zesnulý atravan. Proto jsem tě už tehdy vzal s sebou, když jsi ještě hledal Zoroastra.“

„Jen jednomu nerozumím,“ vrátil se Zoroaster po delší chvíli mlčení k tématu rozhovoru. „Proč atravan tak rezolutně odmítl dovědět se něco z toho, co lidem řeknu? Myslel jsem si, že se nebude moci dočkat, aby to slyšel.“

„Kdybys znal kněze lépe, nebyla by to už pro tebe hádanka. Všechno, co ví a předává dál, se chce dovědět přímo sám od Boha. Je pro něho trýzní, když se někomu jinému dostane posvátnějšího vědění než jemu. Kdybys mu je teď sdělil, cítil by se ve vztahu k tobě jako žák, a o to nestojí. Jestliže ale uslyší tvé pravdy teprve na hoře při slavnosti, nikdo nepozná, zda všechno, co říkáš, už předtím nevěděl.“

„Toho muže je škoda,“ posteskl si Zoroaster. Háfiz však namítl:

„Tvým vlivem se změní, ty požehnaný, tak jako se měníme my všichni. Jenom to u něho bude trvat o něco déle.“

Přípravy na cestu Zoroaster svěřil Murzovi, jehož k sobě zavolal. Věrný muž se na slavnost těšil a z celého jeho chování vyzařovala radost.

„Už víš, pane, co se stalo s naším dřívějším sluhou?“ vyhrkl hned, jak vstoupil do komnaty připravovatele cesty. „Měl bych z toho být smutný, ale nedokážu to. Příliš zřetelně vidím v tom, co se stalo, Ahura Mazdovu vůli.“

Když se Zoroaster přiznal, že to neví, Murza vyprávěl:

„Nebyl tak lhostejný, jak se stavěl. Nemohl se uzavřít pravdě, i když by to rád udělal. Největší hrůzu mu naháněli neviditelní pomocníci, o kterých věděl, že jsou kolem tebe. Myslel si, že když nebude pobývat ve tvé blízkosti, už se k němu maličcí nepřiblíží. Proto tě chtěl opustit.

Tady ho přidělili na jeho dřívější místo v knížecí družině a dostal na starost několik nákladních koní. Zastesklo se mu však po Klusákovi a Bleskovi, kteří jsou ustájeni svorně vedle sebe a pověření lidé o ně řádně pečují.

Rozhodl se, jak mi sám pověděl, že je jednou v noci navštíví. Ale dřív, než se k nim dostal, mu připadalo, že slyší vykládat nějaké hlasy:

,Nechceme mít nic společného se zbabělcem, který ztrácí odvahu před služebníky Nejvyššího. Tím méně se k nám smí přiblížit nevěrník, který z tohoto zbabělého důvodu opouští svého pána a zříká se věčných pravd.’

Tak asi zněla slova, která slyšel. Velmi se ulekl, strach ho však dohnal k rouhavým slovům:

,Copak mě ta neviditelná cháska bude pronásledovat až sem? Jste snad Angra Mainjuovi tvorové? Jestliže okamžitě neuvidím ty maličké bytosti, prokleji všechno, co souvisí se Zoroastrem.’

Vtom se před ním zřetelně objevili tři skřítci. Byli velmi rozezlení a jeden z nich výstražně pronesl:

,Ahura Mazda ti neotevřel vnitřní zrak proto, aby ti zabránil vyslovit kletbu, která by Zoroastrovi nemohla nijak ublížit, ale proto, aby snad bylo ještě možné zachránit tvou duši, která byla kdysi vyvolena sloužit připravovateli cesty. Je to poslední pokus, Sadí! Vymaň se z duchovní lenosti a zbav se zbabělého strachu.’

Neumíš si, pane, představit, jak se Sadí vyděsil. Odpotácel se jako smyslů zbavený, šlápl přitom vedle a upadl tak nešťastně, že si zlomil nohu. Teď má dost času, aby o všem přemýšlel. Nechal mě zavolat, aby se mi svěřil s tím, co zažil. Zároveň mě požádal, abych ti všechno vyprávěl a poprosil tě jeho jménem o odpuštění,“ skončil Murza.

„Později k němu zajdu,“ slíbil Zoroaster, jehož tato událost potěšila stejně jako Murzu. „Nic naplat, tentokrát musíme vzít s sebou jiného sluhu. Vyber někoho sám. Kníže Háfiz nám umožňuje, abychom si vybrali podle vlastního uvážení.“

„V tom případě jsem už vybral, pane,“ přiznal Murza skromně. „Mezi krmiči koní je jeden mladý hoch jménem Marzar, který se mi velmi líbí. Zdá se, že je z dobré rodiny. Je chápavý a touží po vědění. Vyptává se mě, jak jen může, a dychtivě naslouchá všemu, co vykládám. Jistě bys mu udělal velkou radost, kdybys ho přijal za svého sluhu.“

„Takže mu oznam, ať se připraví, aby nás doprovázel,“ svolil Zoroaster.

Během dne pak šel navštívit Sadího, který ležel v bolestech na lůžku. Úplně se změnil a byl přístupný každému dobrému slovu.

Zoroaster ho ujistil, že mu odpustí, a slíbil mu, že se opět bude moci stát jeho sluhou, jen co se mu noha zahojí. Prohlédl si zlomeninu a zjistil, že mu s nohou nikdo nic nedělal. Roztříštěné kosti vyčnívaly z rány. Cožpak si lékař takových nemocných nevšímá?

Připravovatele cesty potom informovali, že lékař přijde jen k tomu, kdo je bohatý a dobře zaplatí. Ostatní lidé se musí uzdravit sami, nebo bez pomoci zemřou.

Zoroaster slíbil, že lékaře po zásluze odmění, ale jestli bude ze sluhy mrzák, dá lékaře potrestat.

To pomohlo. Ještě před odjezdem navštívil znovu Sadího – byl již dobře ošetřen a bolesti se zmírnily. Lékař se ukláněl až k zemi a sliboval, že učiní všechno, co bude v jeho silách, aby noha byla opět v pořádku.

Čadžava měl v úmyslu jet s nimi, ale přecenil své síly. Musel se cesty vzdát a chvějícíma se rukama dal Zoroastrovi na cestu požehnání.

Háfiz vyrazil radostně z města se Zoroastrem po boku. Oba si měli mnoho co povídat, vyptávat se i pozorovat. Háfiz se zejména zajímal o stav různých osad a jeho průvodce se mu neúnavně svěřoval se vším, co se kde přihodilo. Když se zmínil i o pomoci bytostných, Háfiz se přiznal:

„Se mnou je to téměř jako s tvým sluhou Sadím: při pomyšlení, že jsme neustále obklopeni neviditelnými bytostmi, které nám mohou prospívat nebo škodit, mi není ani trochu příjemně.“

„Nemohu pochopit, že se toho člověk hrozí,“ namítl Zoroaster. „Vědomí, že maličcí jsou kolem mne, i když je právě nevidím, ve mně vyvolává příjemné myšlenky.“

„Ty je snad nevidíš vždycky?“ podivil se kníže a Zoroaster mu vysvětlil, že je obyčejně vidí jen tehdy, když je k sobě přivolá.

„Jestliže mi přinášejí zprávu nebo mě chtějí před něčím varovat, pak je ovšem vidím také,“ dodal nakonec.

Viděl však, že se mu ještě nepodařilo obavy knížete rozptýlit, a přemýšlel, jak by mu mohl pomoci. Nic ho ale nenapadlo, a proto se rozhodl, že požádá svého světlého pomocníka o radu a pomoc.

Zoroaster se zmínil také o Jádase, protože to ani jinak nešlo. Věrně vylíčil, jak na něho zapůsobila, a Háfiz projevil o krásnou dívku živý zájem. Zoroaster si toho všiml a znenadání mu navrhl:

„Kníže, to by byla žena pro tebe! Lepší by sis ani nemohl přát. Kdybys měl po svém boku nejčistší pozemskou ženu, bylo by to nádherné pro tebe i pro tvůj lid!“

Mluvil vzrušeně a se zápalem. Ale kníže byl jiného názoru:

„Po smrti své ženy se už sotva znovu ožením. Po slavnosti se však můžeme na zpáteční cestě v tom kraji zastavit, abych dívku poznal.“

Zoroaster byl spokojen.

NA ÚPATÍ hory, na které se konaly slavnosti, bylo postaveno stanové město knížete. Vládl v něm čilý ruch, protože se sem hrnuly davy lidí toužících zúčastnit se této významné události.

Pro Zoroastra postavili zvláštní stan. Svou bílou barvou se lišil od ostatních, které hýřily nejpestřejšími barvami. Stan zdobily zvenčí i zevnitř prosté bílé rohože.

V den slavnosti se za ranního rozbřesku vydaly zástupy vzhůru na horu. Těsně před místem, kde se měla konat slavnost, lidé sesedli z koní a svěřili je určeným strážcům. Poslední úsek cesty šli všichni pěšky volným, důstojným krokem.

Prvního dne slavnost probíhala podle přísných pravidel. Zoroaster stál v blízkosti knížete a prožíval všechny modlitby a zvyky celou duší.

Pak se atravan obrátil ke všem přítomným. Mluvil o tom, jak se lidé svým špatným jednáním zaplétají stále více do viny a jak všude po světě rozšířili zlo. Dál se zmínil o zaslíbení Saošjanta a o připravovateli cesty.

„Když jsem byl ještě mladý mobed,“ řekl pohnutým hlasem, „směl vám tehdejší atravan při jedné slavnosti oznámit: ,Proroctví se naplňuje. Vstoupili jsme do posledního období této země. Hvězdy nám oznámily, že se narodil Zoroaster.’ Lidí, kteří mu naslouchali, se zmocnila velká radost. Všichni byli rádi, že připravovatel přišel na zem.

Dnes mohu rovněž oznámit něco, co vám způsobí velkou radost – Zoroaster je mezi námi!“

Nemohl pokračovat, protože prostranstvím se rozlehl bouřlivý jásot.

I lidé, kteří to již věděli, byli strženi obrovskou, nepopsatelnou radostí. Zoroaster je mezi nimi! Teď jistě přijdou lepší časy. Teď musí skončit všechno špatné.

Atravan si jen s námahou zjednával klid. Tu a tam se stále znovu ozývaly hlasy děkujících a jásajících lidí, až náhle jeden z přítomných zvolal a k němu se přidali další:

„Kde je?“

Kníže ukázal na klidně stojícího muže, jehož tvář zářila nadpozemským jasem.

„Podívejte se, toto je připravovatel cesty Saošjanta, muž, který nám o něm bude hlásat a vyprávět!“

Všichni se zahleděli na Zoroastra a měli dojem, že již nevidí člověka. V té chvíli jim připadal jako bytost z jiného světa.

Atravan slíbil, že Zoroaster k ním příštího dne promluví a že na jeho prosbu mohou být přítomny i ženy.

Znovu se ozval neutuchající jásot. Tak živo dosud nebylo při žádné slavnosti, ale také ještě nikdy nebylo oznámeno něco tak nádherného.

Háfiz měl obavu, aby se lidé při odchodu z prostranství nenahrnuli k Zoroastrovi. Přikázal proto sluhům, aby se těsně semkli kolem něho.

Ukázalo se však, že tato opatrnost byla zbytečná. Všichni ustupovali uctivě stranou, takže Zoroaster se svým doprovodem mohl projít. Místy zahlédl známou tvář, a když dotyčný člověk zjistil, že ho Zoroaster poznal, radostí se začervenal. Na slavnost přišli lidé ze všech osad, kde připravovatel cesty zahlazoval stopy činnosti podvodníka.

Když večer atravan podal mužů číše s nápojem a vyprávěl jim staré báje, seděl Zoroaster tiše mezi posluchači. Chtěl dát tímto způsobem knězi na srozuměnou, že nehodlá nijak zasahovat do výkonu jeho kněžského úřadu.

Lidé by ovšem byli raději, kdyby vyprávěl Zoroaster. Ale všichni milovali své báje a byli spokojení. Zároveň se v duchu těšili na příští den.

Byl vyvrcholením slavnosti. Zoroaster strávil noc na modlitbách a prosil, aby mu byla poskytnuta síla a vnuknuta správná slova. Věděl, jak velmi záleží na tom, aby v něm každá duše viděla připravovatele cesty Božího Pomocníka. Ráno radostně předstoupil před lidi, kteří mu s napětím viseli očima na rtech.

Nejdřív se zmínil o tom, že jistě nikdo z nich nepochybuje o úpadku lidstva, a že proto každý toužebně očekává příchod Saošjanta jako poslední a jedinou záchranu před záhubou.

Po čem toužili otcové, co si každý přál, to se nyní má stát skutečností! Řekl, že ho Ahura Mazda vyslal na zemi jako připravovatele cesty a že jim smí z nejniternějšího vědění sdělit:

„Vzchopte se, zoufalí! Radujte se, malomyslní! Zářný vládce přijde a vysvobodí zemi z Angra Mainjuovy kletby. Mečem, jehož zářící kov je ryzí Pravda, utne hadovi hlavu.

On je synem Ahura Mazdy, části nejvyššího Boha! Umíte si to představit? Dokážete pochopit tuto nesmírnou milost?

Vstoupí na tuto zemi, která se následkem našich hříchů proměnila v bahnisko! Svýma svatýma očima bude hledět na nás, lidi připoutané ke zlu! Kdybyste věděli, jak je vznešený, nemysleli byste na nic jiného, než jak mu můžete sloužit.“

Zoroastrův jasný hlas byl stále zvučnější, až se rozezněl naplno. Když Zoroaster líčil Pomocníka, jak sedí v celé své vznešenosti na trůně a soudí lidstvo, vůbec nehledal slova, ale přímo k němu plynula.

Mluvil o neúplatné Boží spravedlnosti. Kladl jim na srdce, aby nezapomínali, že každého člověka postihne pouze to, co si zaslouží – odměna nebo trest.

„Lidé, musíte se změnit,“ volal zaníceně, „aby alespoň někteří z vás směli při soudu přejít přes most Činvat a sloužit Saošjantovi!“

V tomto okamžiku se jim zdálo, že změnit se je lehké. Je jen nutno upustit ode všeho, co až dosud dělali špatně, a místo toho se snažit dělat to, co je dobré. To je snadné, velmi snadné. Tak jim to připadalo a tak to Zoroaster také vycítil z jejich myšlenek. Proto pokračoval ve vysvětlování:

„Nemyslete si, že je možné dosáhnout této změny bez velkého úsilí. Kdyby vám vaše nepravosti a chyby nebyly tak příjemné, kdybyste s nimi nebyli tak pevně srostlí, jistě byste je už odložili! Slyšeli jste o tom velmi často. K jejich odložení je však nutné napnout všechny síly. Teď víte, oč se jedná. Pokud vám to bude připadat těžké, uvědomte si, že překonáním každé nepravosti nebo chyby odstraňujete Saošjantovi kamínek z jeho cesty.“

Mluvil k nim ještě dlouho. Když pak sestupovali z hory, byly jejich duše naplněné blažeností, jakou ještě nikdy nepoznali.

„I kdybychom předtím pochybovali o tom, že tento muž je Ahura Mazdovým poslem,“ řekl jakýsi stařec lidem kolem sebe, „jeho plamenná slova nás musela přesvědčit. Žádný člověk by nedokázal mluvit takto sám ze sebe.“

To byl všeobecný dojem.

Během posledního dne slavnosti se mnoho mužů zajímalo o to, jestli Zoroaster přijede také do jejich osady a kdy to bude. Slíbil, že se co nevidět znovu vydá na cestu a navštíví jeden kmen za druhým. S tím se museli spokojit.

Jinak se opět vmísil mezi posluchače a naslouchal vyprávění kněžek. Po tom, co lidé slyšeli včera, jim však dnešní líčení připadalo mdlé a suchopárné. Vycítily to i samy kněžky. Náhle se nejvyšší kněžka obrátila na připravovatele cesty s prosbou:

„Zoroastře, nastala nová doba. Můžeme proto změnit i ustálené zvyklosti, pokud je to ve prospěch nás všech. Promluv k nám, rády budeme mlčet! Jistě nám máš ještě mnoho co povědět. Teď jsme zde všichni pohromadě. Vyprávěj nám ještě hodně toho, co nám máš zvěstovat.“

Zoroaster překvapeně pohlédl na atravana. Ten se odvrátil. Bylo vidět, že mu žádost kněžky není milá, ale podvolil se.

A tak Zoroaster začal opět vyprávět. Vyzval však posluchače, aby se na něho klidně obrátili, když budou chtít něco vědět.

Rádi to udělali. Nejeden z nich přemýšlel celou noc, a tak ho zahrnuli spoustou dotazů. Zoroaster odpovídal stále stejně klidně, ať se ptali na cokoliv.

Však ani jeden dotaz nebyl zbytečný, zvědavý nebo dokonce rouhavý. Všechny svědčily o tom, že lidé opravdu vážně přemýšlejí o všem novém, co rázem vstoupilo do jejich života.

Zoroaster prodlužoval rozpravu do poslední chvíle. Když už chtěl skončit, naléhali na něho lidé, aby tady mohli zůstat ještě další den, a Zoroaster souhlasil.

Atravan sice namítal, že slavnost nikdy netrvala déle než tři dny, Zoroaster však rychle poznamenal:

„Slavnost skončila, atravane. Ale ještě se nerozejdeme a budeme mluvit o Saošjantovi. Nikdo není nucen, aby zůstal. Kdo se musí vrátit domů, protože ho volá jeho práce, nebo kdo by se chtěl vzdálit z jakéhokoliv jiného důvodu, ať klidně odcestuje. Nikdo mu to nebude mít za zlé. Kdo však chce zůstat zde, může a nikdo mu v tom nebude bránit.“

Kněz se podřídil a zůstal také.

Z jednoho dne bylo nakonec sedm dní. Připravovatel cesty tím splnil část svého úkolu. Všichni lidé, kteří se vraceli domů, si odnášeli vědění o Ahura Mazdovi a jeho svatém Synovi, Božím Pomocníkovi.

Sedmého dne se přihodilo ještě něco mimořádného.

Zoroaster se modlil za všechny, kdo chtěli slyšet o Pomocníkovi. Procítěná slova modlitby ho vynesla vysoko vzhůru a zapomněl, že jsou kolem něho lidé. Jeho duše poklekla u stupňů Božího trůnu.

Všichni zpozorovali, že z jeho čela vychází záře a zjasňuje se tím více, čím déle se modlí. Když Zoroaster končil modlitbu, zvolala náhle nejvyšší kněžka:

„Pohleďte na zlatý paprsek, který na něho dopadá shůry! Podívejte se na bílého zázračného ptáka, který v tomto paprsku nad ním rozpíná perutě!

Sledujte podivuhodné zlaté znamení, jež se mu vznáší u hlavy!“

Všichni se zahleděli na Zoroastra, který před nimi stál stále ještě pohroužený do modlitby s tváří obrácenou k nebi. Mnoho lidí smělo spatřit svaté znamení, Saošjantův kříž. Mezi nimi byl i Háfiz.

Později dal příkaz, aby bylo toto znamení vyšito zlatem na Zoroastrovy oděvy i na bílý stan.

Pak se všichni, kteří zde zůstali až do poslední chvíle, vydali na cestu. Z hory slavností odcházeli jako noví lidé, aby zvěstovali a napomínali. Zoroaster se vrátil s Háfizem nejkratší cestou do města.

O jízdě za Jádasou nepadlo ani slovo. Oba byli příliš naplnění vším, co prožili.

Čadžava na ně netrpělivě čekal.

Přestože mu vnitřní hlas říkal, že se jim nic nepřihodilo, nemohl se téměř dočkat, až začnou vyprávět. Měli mu hodně co sdělovat, takže trvalo několik dní, než skončili.

Sadímu se vedlo lépe, ale chodit ještě nemohl. Proto zatím nebylo ani pomyšlení, aby doprovázel Zoroastra. Muž, který se ještě nedávno vzdal služby u něho, se s tím smiřoval jen s velkou bolestí.

Zoroaster měl v úmyslu projet v doprovodu Murzy a Marzara nejrůznějšími končinami říše. Kníže Háfiz se ho snažil přemluvit, aby vzal s sebou celou družinu, ale Zoroaster se k tomu nedal přimět.

„Mám tušení, že i moje malá družina bude ještě příliš velká,“ přiznal a při tom zůstalo.

Před odjezdem navštívil ještě jednou atravana a požádal ho, aby dál vykonával svůj úřad jako předtím a nenechal se zdržovat od svých povinností tím, že Zoroaster teď podniká okružní jízdu po říši.

„Máš učit o bozích, atravane, já mám zvěstovat Pomocníka,“ řekl laskavě. „Čím lépe budeš učit, tím úplnější zvěstování budu moci přinášet.“

„Budeš při příští slavnosti postupovat tak jako posledně, Zoroastře?“ přál si vědět kněz a nijak nereagoval na jeho vlídná slova. „Budeš k ní pokaždé přidávat sedm dní, abys promlouval k lidem? V tom případě ti říkám už dnes, že to v budoucnu nestrpím!“

Háfiz měl pravdu, když ho varoval. Díky obezřetnosti knížete nedal tehdy Zoroaster svou pravomoc z ruky. Teď klidně prohlásil:

„O tom nebudeme ještě dnes rozhodovat, knězi. Jestliže se ukáže, že je nutné říci všem něco víc, než na co stačí jeden den, pak budeme muset několik dní přidat. To se ukáže samo sebou.“

„Já to však nestrpím!“ prudce vybuchl atravan. „Slavnost se koná na počest Mithry. Když chceš hlásat o Saošjantovi, uspořádej si slavnost k jeho poctě!“

„Uvidíme, co Ahura Mazda přikáže,“ odpověděl Zoroaster s vynuceným klidem.

Pak se rozloučil a vrátil se do paláce. Chtěl si o tomto zážitku promluvit s Háfizem. Nenaskytla se však k tomu vhodná příležitost, a proto upustil od svého úmyslu.

ZOROASTER byl opět mnoho dní na cestě. I když v podstatě měl na odpočinek jen málo času, síly se mu zase plně vrátily. Těšil se na to, až bude hlásat, i na toužící duše, s nimiž se měl setkat.

Vychutnával požitek z jízdy úrodným krajem. Tentokrát zamířil na sever, kde byl při své předchozí jízdě pouze jednou. Krajina tady byla hornatá a stoupala vzhůru k vysokému pohoří.

„Žijí zde také lidé?“ oslovil maličké, kteří přišli na jeho zavolání.

Horlivě přikývli.

„Lidé v tomto kraji žijí, ale jejich obydlí leží daleko od sebe, protože jsou vklíněná mezi horami. Cesta bude stále obtížnější a osady v okolí vůbec nenajdeš. Můžeme ti něco poradit?“

Zoroaster souhlasil.

„Takže poslouchej: zůstaň dole na tomto místě. Sem se totiž dá poměrně snadno dojít ze všech samot. Přivedeme ti lidi sem a můžeš k nim mluvit najednou jako nedávno na hoře slavností.“

Jejich návrh připadal Zoroastrovi i Murzovi velmi dobrý. Přesto však připravovatele cesty zajímalo:

„A jak to lidem oznámíte, maličcí?“

„To je docela jednoduché! Zdejší lidé jsou ještě dobří, neboť s námi stále udržují kontakty,“ poučili ho. „Proto nás také mohou vidět. Často jim pomáháme, když se jim zatoulá dobytek v horách nebo když sami zabloudí. Potom nás zavolají, jako jsi nás zavolal před chvílí ty, a my přijdeme. Když se jim zmíníme o tobě, s radostí přijdou.“

A tak Zoroaster souhlasil s tím, aby maličcí doběhli do horských samot. Nechal postavit stan, na jehož bílém plátně byl vyšit zlatý kříž; ve slunečních paprscích zářil do daleka.

Pak čekal na přicházející místní usedlíky. Trousili se v malých skupinkách po dvou i více členech. Všichni byli vděční za to, že k nim Zoroaster podnikl cestu.

Důvěřivě vykládali o svém těžkém životě uprostřed skal a suťových strání.

„Naše kozy a ovce jsou na lezení po skalách zvyklé,“ ujistili ho, „ale jiná zvířata nemůžeme tady nahoře chovat.“

Když se všichni dostavili, začal Zoroaster mluvit a jeho slova lidé přijímali obdivuhodně snadno.

Bytostní měli skutečně pravdu: život uprostřed přírody, ve společenství malých služebníků Nejvyššího uchoval lidi čisté. Těšili se na příchod pomocníka a očekávali ho bez bázně.

To byl pro připravovatele cesty, který se zatím s ničím podobným nesetkal, velký zážitek. Těžce se loučil s těmito dobrými lidmi.

Jeho cesta vedla dál na jih. Záleželo mu na tom, aby navštívil pokud možno ty kraje, kde ještě nebyl.

Po několikadenní jízdě, během níž ho vedli malí pomocníci, dorazil do osady obklopené kvetoucími zahradami. Bylo zde neobyčejně krásně. Připomínalo mu to krajinu v okolí Ara Mazdahova paláce. Tam také kvetly růže v takové hojnosti. Tady musí být dobří lidé!

Svůj stan nechal postavit mimo osadu. Vedly ho k tomu dva důvody: nechtěl být jako host nikomu na obtíž, ale především měl v úmyslu vzbudit zvědavost. Lidé měli přijít, žasnout a vyptávat se. Zlatý kříž, jaký ještě nikdo z nich nespatřil, je měl přitahovat.

Stalo se však něco jiného.

Z tohoto kraje se mnoho lidí zúčastnilo slavnosti na hoře a některým z nich byl otevřen vnitřní zrak. Když teď uviděli kříž, okamžitě ho poznali. Nechtěli nic vědět. Radostně běželi do osady se zprávou:

„Přijel Zoroaster! Pojďte všichni honem za ním k jeho bílému stanu. Bude s námi mluvit, tak jako s námi mluvil na hoře. Uslyšíte sami zvěst, kterou jsme vám mohli zprostředkovat jen nedokonale.“

Lidé přibíhali k Zoroastrovi v celých zástupech a vítali ho s jásotem.

Byli velmi zvědaví! Chtěli vědět všechno od samého začátku. Celé dni s nimi rozmlouval, odpovídal na jejich otázky, učil je a vykládal.

Při tom si všiml, že se v myšlenkách něčím zabývají, neumí to ale vyjádřit slovy. Vlídně je povzbuzoval, aby se vyslovili jakýmkoliv způsobem.

Zdálo se, že jeden chce ponechat tuto možnost druhému, protože se nejspíš zabývali stejným problémem. Konečně vystoupil jeden z mladších mužů a řekl:

„Nechceme už sloužit bohům!“

A bylo to venku. Všichni si s ulehčením oddechli. Zato Zoroaster byl zaražený. Ani ve snu ho nenapadlo, že by jeho učení mohlo mít takový následek.

Mlčel, takže si mysleli, že je asi dost dobře nepochopil, a překřikovali jeden druhého. Nerozuměl vůbec ničemu a začal zkoumat:

„Proč chcete sesadit bohy?“

„Protože jsou jen Ahura Mazdovými služebníky,“ odpověděli srdnatě.

„A vy už nechcete uznávat Ahura Mazdu?“

Neříkali nic a místo toho se dali do nehorázného smíchu, jako by vyslovil něco nesmírně hloupého. To ho uklidnilo. Byli zřejmě na dobré cestě.

„Takže chcete i nadále vzývat moudrého, věčného, dobrotivého Boha?“

„To je přece samozřejmé!“ sdělili mu. „Jedině on je skutečný Bůh, z ostatních udělali bohy jen lidé. To je nám teď jasné. Nezastáváš tento názor také, Zoroastře?“

Ano, také jej zastával. Měl z toho radost. Nemohl se však smířit s myšlenkou, že by teď lidé měli přehlížet ty, kterým dosud prokazovali úctu jako bohům.

„Nezapomeňte, že ti, které jste do této doby vzývali jako bohy, jsou nejvyššími služebníky jediného Boha. Stojí vysoko nad vámi lidmi. Pomáhají vám a přispívají nemálo k tomu, že se zde na zemi můžete vyvíjet. Važte si jich a ctěte je, i když je v budoucnu již nebudete vzývat. Děkujte jim také za všechno, co pro vás dělají.“

„Zoroastře, modlil ses k nim doposud?“ zjišťovali muži, kteří se osmělili.

„Ne. Od chvíle, kdy jsem skutečně našel Ahura Mazdu, přestali být pro mne bohy. Jsou to vznešené, nádherné bytosti, ale jsou tak hluboko pod trůnem Nejvyššího, jako jsme my pod nimi.“

„Pak také není správné, aby se v budoucnu konaly na hoře slavnosti na počest Mithry,“ uvažovali lidé, hned však dodali: „Dobře jsme si všimli, že jsi slavnosti vtiskl jiný ráz. A to dalo podnět k našim úvahám.“

„Když jste si toho všimli, pak mi také porozumíte, jestliže vám řeknu, že nesmíme změnit slavnosti dříve, než bude mít většina všech Íránců stejný názor jako vy. Jinak bychom lidem vzali něco, za co bychom jim ještě neposkytli náhradu.

Mluvil jsem se světlým Božím poslem. Je to i vůle Nejvyššího, abychom nechali duše pomalu vrůstat do nového vědění.“

Zoroaster před nimi otevíral své srdce jako před přáteli. Jeho otevřenost je blažila a snažili se mu porozumět. Přitom se v nich ale vzdouvala hrdost nad tím, že jsou možná první, kteří začali myslet tímto způsobem.

Zoroaster to okamžitě vycítil a snažil se zabránit tomu, aby zde nevzklíčilo nic, z čeho by později mohl vyrůst plevel.

„Mám radost spolu s vámi, milí přátelé, že jste na to přišli a že jste to prožili. Nejste však zřejmě jediní, na které tentokrát slavnost takto zapůsobila. Nezapomeňte také, že to byla Boží milost, která ve vás probudila myšlenky tohoto druhu.“

Teď stáli opět správně.

V noci Zoroaster předložil v modlitbě tento prožitek před trůn Nejvyššího. Tam získal jistotu, že smí začít mluvit s lidmi o Ahura Mazdovi jako o jediném Bohu.

Musí ale postupovat pomalu, zacházet s dušemi šetrně. Znovu si uvědomil, že je nemožné stavět něco nového, dokud to staré není zlikvidováno.

Brzy se vydal na další cestu. Podvědomě cítil, že po radosti, kterou v něm vzbudili tito lidé, budou následovat klopotné dny. Tato myšlenka mu však vlévala o to větší sílu do žil.

Další osada, kam zavítal, vroubila břehy překrásného jezera. Obydlí tady postavili s mnohem větším smyslem pro krásu, než s jakým se zatím setkal. Domky byly i zvenčí ozdobené malbou a rohožemi. Ke každému patřila zahrádka plná květin hýřících barvami, i když mezi nimi nebyly růže.

Narazil i na muže lovící ryby v jezeře. Na kamenech vyčnívajících z jezera seděly vodní víly a dívaly se na rybáře. Zoroaster i Murza je mohli zřetelně vidět.

Muži byli nápadně oblečení. Pestré oděvy měli bohatě ověšené řetězy z mušlí i jinými ozdobami. Zoroastrovi se to nelíbilo, protože se to neslučovalo s jeho představou mužství.

Nemohl se odhodlat k tomu, aby rybáře oslovil, takže zamířil k obydlím. Našel v nich ženy a děti, které na rozdíl od mužů vypadaly poněkud zanedbaně. Byly plaché. Jakmile zahlédly cizince, schovaly se.

Zoroaster předtím nechal Marzara s koňmi v blízkosti osady, jak to obvykle dělával. On i Murza jistě budí dojem prostých pocestných. Proč se tedy ženy a dívky ostýchají?

Přátelsky jim pokynul, ale trvalo dlouho, než si jedna z nich dodala odvahy a přistoupila blíž.

„Neměj obavy,“ usmál se Zoroaster, „neublížíme ti. Cožpak vídáte cizince velmi zřídka, že jste tak plaché?“

„Téměř nikdy, pane,“ vydechla dívka ve velkých rozpacích.

„Co myslíš, budu si moci zde ve vaší blízkosti postavit stan?“

„Nevím, pane,“ zněla bázlivá odpověď.

„Neprodala bys mi trochu jídla?“ pokračoval Zoroaster v rozhovoru. Záleželo mu na tom, aby se nepřerušil.

„To nevím.“

Dívka se očividně snažila rozmluvu ukončit a odběhla jako gazela.

Zoroaster se rozhlédl kolem sebe a spatřil, že od jezera právě přicházejí muži. S ulehčením se k nim obrátil, popošel k nim několik kroků a opakoval svou žádost o jídlo.

Muži se na sebe podívali a nejstarší z nich zjišťoval, co tady pohledávají.

Zoroaster neměl co tajit. Klidně muži sdělil, že projíždí celou íránskou říší, aby učil a šířil vědění.

„Co učíš a jaké vědění šíříš?“ chtěl vědět mluvčí rybářů.

„Jsem připravovatel cesty Saošjanta,“ prohlásil Zoroaster a myslel si, že tím řekl mužům velmi mnoho.

Hleděli však na něho s naprostým nepochopením.

„Vy nevíte nic o Božím Pomocníkovi, který bude seslán lidem?“ podivil se Zoroaster. Muži zavrtěli hlavou.

„Cožpak jste nebyli na posvátné slavnosti na hoře?“ pokrčoval Zoroaster.

Opět zavrtěli hlavou. Pak ale starý muž přiznal:

„Na slavnosti nechodíme. Nevěříme věcem, o kterých tam vyprávějí kněžky a kněží. Ani naši otcové už tam nechodili.“

„Vy nebozí lidé, jak chcete jít životem, když v nich nevěříte?“ užasl host.

„Nech si svou lítost, cizinče,“ uslyšel hrdé vyjádření. „Kdo ti řekl, že v nic nevěříme? Nevěříme kněžskému povídání, protože máme něco lepšího.“

Při těchto slovech se stařec obrátil, aby pokračoval v cestě. Zoroaster však rychle zvolal:

„Nechtěli byste mi o tom něco povědět? O něčem lepším je přece možné slyšet vždycky.“

Stařec se na něho pronikavě zadíval.

„Máš přece Mithru a ostatní. Našeho boha nepotřebuješ.“

„Teď bych mohl použít stejná slova jako ty: kdo ti to pověděl? Ale místo toho tě ještě jednou prosím – pověz mi o svém bohu. Věřím totiž, že je to tentýž Bůh jako můj. Měl bys vědět, že nevzývám Mithru ani ty ostatní.“

„Je to pravda?“ zkoumal stařec. Zoroaster odpověděl téměř prudce:

„Kdo vyznává pravého Boha, nelže!“

„Tak dobře, pro dnešek zůstaňte u nás. Jídlo dostanete a později vám u ohně sdělíme, co z našeho pokladu smíme svěřit cizím uším.“

Zoroaster se připojil k mužům, zatímco Murza na jeho pokyn odešel za Marzarem, aby se s ním domluvil. Později se vrátil k jídlu, k němuž místní obyvatelé zasedli na volném místě mezi domky.

Shromáždili se na něm pouze muži, což plně souhlasilo s obyčeji v jiných krajích. Zarážející však bylo, že muže při jídle obsluhovalo několik krásných dívek. To jinde dělali sluhové.

Zoroaster se už chtěl nahlas podivit, ale včas se vzpamatoval. Kdyby se vyjádřil neprozřetelně, muži by mu nic neřekli. Pokrmy byly chutné a čistě upravené.

Hosté jedli s chutí a tím si získali srdce mužů, kteří zjevně přikládali jídlu velký význam. Po večeři se všichni pohodlně usadili na rozlehlém prostranství a hosté byli vyzváni, aby si přesedli k představiteli osady. Dal se s nimi do hovoru, který připomínal výslech.

„Kolik je bohů?“

„Jeden,“ odpověděl Zoroaster stejně stručně.

„To už je nesprávné,“ vyslovil svůj názor stařec. „Jsou dva bohové – jeden dobrý, kterému říkáme Ormuzd, a jeden zlý, který se nazývá Ahriman.“

Zoroaster si okamžitě uvědomil, že jsou to jenom jinak znějící jména těch, které znali i oni.

„Toho, jehož nazýváte Ormuzd, vzýváme my také. Říkáme mu Ahura Mazda a víme, že je jediný, věčný a moudrý.“

Stařec byl potěšen a přisedl si blíž ke svému hostu.

„Na jméně nezáleží. Zdá se, že oba opravdu myslíme jednoho a téhož boha. Jestliže však znáte Ormuzda, musíte znát také Ahrimana. Jeden totiž nemůže být bez druhého.“

„Známe i Ahrimana,“ připustil Zoroaster, „ale nepokládáme ho za boha.“

„Vy ho nepokládáte za boha?“

Starý muž se ulekl a opět si od hosta odsedl.

„Tak vy si myslíte, že to není bůh? Pravím ti, cizinče, že Ahriman je bůh, a sice z obou bohů ten silnější!“

Než si to Zoroaster mohl uvědomit, uklouzlo mu:

„To tedy znamená, že jste pod jeho vládou! Ach, vy nešťastníci. Samozřejmě se chce všude učinit nejvyšším. Ale kde mu lidé uvěří, upadnou do záhuby a do temna.“

Stařec se celý vyděšený ohradil:

„Cizinče, dávej si pozor na jazyk. Tebe a současně i nás by mohl stihnout Ahrimanův hněv.“

„Odolám mu,“ pronesl Zoroaster pevně. „Co mi může udělat Ahriman, jestliže je mým pánem Ormuzd? Jsem služebník nejvyššího Boha! A ten ví, jak svého služebníka ochránit.“

Muži hleděli zamyšleně na cizince, který se odvážil říci něco takového. Pak se opět ujal slova představitel osady:

„Jsi ještě mladý, cizinče. Prožil jsem víc než ty. Věř mi, Ahriman se zmocnil vlády nad světem. Lidé ho poslouchají. A i když nechtějí, prostě musí. Pevně je ovíjí svými pouty.

I já jsem kdysi jako ty věřil, že Ormuzd je ušlechtilý, moudrý Bůh, jemuž musí být všichni lidé oddáni! Byl to blud, ze kterého jsem se bolestivě probudil.

Kdyby byl Ormuzd tím, za něhož jej považuješ, proč by dovolil, aby jeho služebníci přebíhali k nepříteli?“

V Zoroastrovi to vřelo. Všechny plameny, které v něm již dlouho plály, teď vysoko vyšlehly. Jeho tváře zbarvil nach a na rty se mu drala unáhlená slova.

Vtom cítil, že ho ovanul chlad. Jak nesmírně blahodárně zapůsobil na jeho planoucí rozhořčení! A vnímal tichý, mírný hlas:

„Tak jako všude, i zde může prudký hněv způsobit jedině škodu. Rozmysli si, co chceš říci! Dostane se ti pomoci. Ujmi se těchto ubohých lidí. Právě proto jsi k nim byl přiveden. Uvědom si, že tady dokáže pomoci jen laskavý, chápající přístup k jejich myšlení spojený s trpělivým a pevným vedením.“

Do Zoroastrova srdce, které ještě před chvílí tak prudce bušilo, se snesl velký klid.

„Ahura Mazdo, ty veliký, dobrotivý Bože, jde o tvou čest. Pomoz mi!“ prosila jeho duše.

A pak promluvil:

„Byla kdysi doba,“ začal téměř zasněně, „kdy byli lidé čistí tak, jak vyšli z tvůrčí ruky moudrého Boha, jehož nazýváte Ormuzd. Je to už dávno. Tenkrát však byli lidé šťastní, protože žili podle vůle Boží.

V té době uctívali mnoho Božích služebníků. Považovali je za nižší bohy, neboť správně cítili, že tyto světlé bytosti jsou mocnější než oni.

Viděli jste už někdy ovoce, v němž hlodá červ?“ zdánlivě se přerušil.

Muži, kteří nepochopili, jak tato otázka souvisí s jeho vyprávěním, se na sebe udiveně podívali, ale pak přikývli.

Zoroaster pokračoval:

„Na ovoci není zvenčí vidět, že se uvnitř roztahuje červ. Zpočátku je tak nepatrný, že ho téměř nelze postřehnout. Ovoce vypadá nádherně. Ale červ roste, a čím je větší, tím více ovoce zevnitř vyhlodává. Tak se ovoce kazí. Za nějaký čas už není takové, jaké mělo být. Vzbuzuje ošklivost a lidé je zahodí. Rozumíte mi?

Také do lidských duší se vetřel červ, maličký, nepatrný červíček. Byla jím první neposlušnost vůči velkému, dobrotivému Bohu. Bůh řekl: ,Já jsem nejvyšší. Mimo mne není nic!’ Lidé se však domnívali, že každý člověk je sám o sobě tím nejdůležitějším a nejvyšším. Tak se nepostavili vedle Boha, ale nad Boha!

Není tomu tak, přátelé? Jen o tom přemýšlejte!“

Zoroaster se odmlčel, aby posluchačům ponechal čas k přemýšlení. Mohl jasně vidět pochod jejich myšlenek. Současně také věděl, že slova, která pronesl, k němu přišla shůry. Jak jinak by věděl o Ahura Mazdově přikázání, které jim právě oznámil?

Naplnila ho hluboká vděčnost spolu s neskonalou úctou a pokorou. Cítil, že musí mluvit dál. Byl proto rád, když ho požádali, aby pokračoval.

„Když Ahriman tohoto červa, který vznikl jeho přičiněním, spatřil v lidských duších, zaradoval se. Snažil se svést k této neposlušnosti stále více lidských duší. Těší se z každé, kterou musí Ormuzd zavrhnout jako nepotřebnou, protože pak je jeho. A on chce být pánem duší.

Poznáváte teď, jakou cenu musíte zaplatit, když jste poslušni Ahrimana?“

Dívali se na něho zaraženě. Takovým způsobem k nim ještě nikdo nemluvil. Jeden z nich si dodal odvahy, a než mohl Zoroaster pokračovat, řekl:

„Cizinče, doposud jsme byli šťastní. Nepovažujeme se za zkažené ovoce. Nevidíme žádného červa. Užíváme si radostně života.

Možná máš pravdu, pokud se jedná o jiné lidi, ale to všechno se nás netýká.“

„Ovoce také nejdřív nepozoruje, že v něm hlodá červ,“ poznamenal Zoroaster. „Ani zvenčí to není vidět. Ale jen počkejte, přijde den, kdy už to nebude moci zůstat skryto. A přijde den, kdy ke každému z vás přistoupí smrt, kdy se bude ovoce česat a kdy bude odhozeno. Co potom? Kde pak bude vaše štěstí?“

Znovu je zaujal, ale opět s ním nechtěli souhlasit. Další muž vstal a tvrdil:

„Učili jsme se, že onen svět neexistuje, že tímto životem všechno skončí. Proč bychom se měli bát smrti? Smrt sice učiní konec našemu štěstí, našemu užívání, ale tím je to také odbyto.“

„Ne, to není pravda,“ zvolal jiný muž. „Všichni přece víme, že z našich žen se stanou peri. Proto musí být něco, co trvá i po smrti!“

Názory jednotlivců se rozrůznily. Prostranství naplňoval stále vzrůstající hluk, ale stařec uchopil dvě kovové desky, které ležely vedle něho, a udeřil jimi o sebe.

V tichu, které nastalo, je Zoroaster požádal:

„Nechtěli byste mi objasnit, co to jsou peri? Toto slovo jsem nikdy neslyšel.“

„Po smrti by žena musela odejít do temné říše, protože ženy jsou prolhané, ješitné, nevěrné a mají ještě mnoho dalších chyb. Když ale muž nebo dítě za ni prosí, stane se z ní peri, bytost, která musí splnit různé úkoly, aby se zbavila své viny.“

I když k tomu Zoroaster dokázal jen stěží mlčet, nechal muže domluvit.

„Jestliže peri věrně sloužila, smí žít v některé ze zahrad boha Ormuzda. Jinak se z ní stane drudž, který trápí lidi. Vkrádá se jako duch smrti do domů a páchá zlo.“

Muž umlkl a Zoroaster ihned navázal na jeho řeč:

„Někdo z vás před chvílí řekl, že víra v bytosti zvané peri vyvrací názor, že život po smrti neexistuje. Tento muž měl pravdu. Nebo si snad myslíte, že jen vaše ženy žijí dál a vás muže sežerou obrovští černí ptáci a tím pro vás všechno skončí?

Nemylte se! I vy musíte nést odpovědnost za své činy. I vy musíte pykat za všechno, čím jste se provinili. Buďte rádi, že to smíte odčinit!

Ó, vy ubozí, pobloudilí lidé, na jakých nesprávných cestách jste se ocitli! Teď vím, proč mne Boží služebníci přivedli sem k vám. Chci vám pomoci, jestliže mne ovšem necháte mluvit. Milí přátelé, dejte si pomoci!“

Zoroastrův hlas zněl vřele a laskavě. Všichni cítili, že mu velmi záleží na tom, aby jim mohl předat to, co považuje za pravdu.

Proč by mu v tom bránili? Poznali přece, že nemá v úmyslu nic zlého. Klidně ho vyslechnou a pak na jeho slova buď zapomenou, nebo si z nich ponechají všechno, co se jim bude zdát dobré.

Tento názor si potichu sdělovali mezi sebou. Pak stařec vstal a důstojně prohlásil:

„Cizinče, protože nás prosíš, jsme ochotni tě vyslechnout. Buď několik dní naším hostem a každý večer zde ve shromáždění mužů nám vyprávěj o tom, čím je vrchovatě naplněno tvé srdce. Pozorujeme, že ti na tom velmi záleží.“

To bylo všechno, čeho Zoroaster toho večera dosáhl. Byl ale spokojený. Murza naopak reptal. Obdivoval se Zoroastrovu sebeovládání. Nejraději by však ihned opustil tyto samolibé lidi, kteří byli sami se sebou nadmíru spokojeni.

Zavedli je do prázdného domku, kdy bylo rozprostřeno několik kožešin, na kterých si mohli pohodlně odpočinout. Mnoho starostí si s hosty nedělali. Ale domek byl udržován v náležitém pořádku a kožešiny byly čisté. Víc Zoroaster nepožadoval.

Druhý den časně zrána se Murza vypravil k Marzarovi, aby přinesl jídlo pro svého pána. Cestou našel krásné plody a bez dlouhého rozmýšlení je nasbíral. Když se vracel k domku, vyběhla proti němu s křikem jakási mladá žena, vytrhla mu z ruky uzlík s nasbíranými plody, hodila je na zem a rozdupala.

Murza ohromeně sledoval rozrušenou ženu. Možná, že si vzal plody neprávem, ale proto mu je přece žena nemusela brát a ničit je. Celý pobouřený vyprávěl o této příhodě Zoroastrovi, ten však po krátké úvaze vyjádřil svůj názor:

„Jsi k ženě nespravedlivý, Murzo. Plody jsou nejspíš jedovaté.“

Později vyšlo najevo, že Zoroaster měl pravdu. V tomto kraji rostly zvláštní, na pohled velmi krásné, ale silně jedovaté plody. Zejména děti se jimi daly často zlákat a otrávily se.

Během dne odešli muži na lov, nikdo z nich však Zoroastra nevybídl, aby je doprovodil. Vydal se proto s Murzou na delší vyjížďku, aby si prohlédl tento skutečně krásný kraj.

V klínu lesa se leskla tichá hladina neskonale krásného jezera. Dnes sem nikdo z místních obyvatel nepřišel, a přesto kypělo životem. Trojice mužů přihlížela radostné hře malých vodních víl, které asi nepozorovaly, že je někdo sleduje.

Zdravě vyhládlý Zoroaster se vrátil do osady teprve k večeru. U večeře ho muži srdečně přivítali.

Po jídle se opět pohodlně usadili a vyzvali hosta, aby pokračoval ve vyprávění.

Během vyjížďky Zoroaster prosil pomoc, protože mu velmi záleželo na tom, aby zapůsobil na jejich duše. Začal mluvit o peri.

„Říkáte, že peri musí odpykat své viny. Jsou vaše ženy opravdu tak špatné, jak si myslíte? Jste sami o tolik lepší než ony?“

Strhla se učiněná bouře. Z jednotlivých úryvků připravovatel cesty poznal, že se muži pokládají za zvlášť ctnostné, zatímco ženy jsou podle nich schopné všech hříchů.

„Čím to je, že jste o tolik lepší? V jedné a téže rodině se přece rodí chlapci i děvčata. Proč jsou potom dívky tak špatné?“

„Jsou tělesně slabší, a proto mají i slabší duše,“ sdělili mu. Zoroaster však proti tomu zpočátku nic nenamítal.

„Proč spojujete svůj život s těmito špatnými ženami? Pošlete je všechny jednoduše pryč,“ navrhl.

„Nemáme jiné a k přípravě jídla i k tomu, aby nám dávaly syny, jsou docela dobré.“

„Víte, procestoval jsem už mnoho krajů této velké říše,“ ujal se host slova, „ale nikde jsem nenašel tak špatné ženy jako u vás. Jinde jsem naopak viděl ženy, které se vyznačovaly téměř stejně velkou čistotou jako první ženy, jež vznikly z Božích myšlenek.“

Muži tomu nechtěli věřit. Vyprávěl však o Madaně a zmínil se i o Jádase. Murza, který do této chvíle seděl mlčky, se náhle přidal ke chvále Jádasy.

Pak ale Zoroaster zkoumal, jak muži dospěli k názoru, že po smrti žijí dál jen ženy.

Přiznali se, že to nevědí. Kdysi se jim dostalo ponaučení, že smrtí všechno končí. Byli však poučeni také o tom, že ženy musí po smrti sloužit jako peri. Teprve při rozhovoru s hostem si uvědomili, že se obojí neshoduje.

„Vidíte, přátelé,“ navázal na jejich myšlenky Zoroaster, „tak se nebude shodovat ještě mnohé z toho, čemu věříte. Věříte přece i v Ormuzda. Víte, že je to moudrý, dobrý Bůh. Umíte si představit, že se dobrý Bůh dá jen tak připravit o vládu?

Učili jsme se, že ten, kterému vy říkáte Ahriman, vznikl ze špatnosti lidí. Může být bohem něco, co bylo zplozeno zlem?“

Murza se polekal Zoroastrovy odvahy, ale muži byli tak zaražení, že si klidně nechali líbit i tento útok na svého pána.

Vždyť cizinec má pravdu! Kdyby byl Ahriman silnější, Ormuzd by mu přenechal svou vládu. Pak by už nebylo nutné věřit v Ormuzda. V jejich nitru vzklíčilo rozhodnutí: nevzdají se víry v Ormuzda, v tohoto dobrého boha.

Náhle představitel osady řekl:

„Mluvíš o Ahrimanovi jako o našem pánovi. To není správné. Máme z něho jen strach. Naším pánem je Ormuzd.“

„Milí přátelé,“ zvolal Zoroaster radostně, „tohoto temného se nemusíte bát. Jestliže je světlý skutečně vaším pánem, pak jste pod ochranou Boží se můžete se zloduchovi vysmát!“

Vyprávěl jim víc a víc o dobrotě jediného Boha, o ochraně, kterou poskytuje, a o síle, kterou dává. Muži se rozešli až pozdě v noci.

Tak to pokračovalo několik dní. Večer co večer Zoroaster získával kousek po kousku duše, které mu byly svěřeny. Ještě je však nedokázal přesvědčit, že muži nejsou bez chyb a že ženy nejsou vesměs hříšné. Kdykoliv se pokusil změnit tyto pevně zakořeněné názory, narazil na zarputilý odpor.

Znovu se modlil a prosil o osvícení, aby konečně našel správná slova.

Jednoho dne se vrátil z vyjížďky dříve než jindy a zamířil přímo na místo, kde se večer scházeli. Náhle uslyšel z kraje lesa hlasitý křik, ze začátku se ale o něj nestaral. Křik však zesílil a byl tak strašný, že Zoroaster vyskočil a pospíchal směrem, odkud zazníval.

Zahlédl dva prchající muže, zatímco třetí ležel na zemi zbrocený krví. Ubohý muž byl tak těžce zraněný, že si sám nemohl pomoci.

Zoroaster se téměř neodvážil ho zvednout z obavy, aby nevykrvácel. Za chviličku přiběhl Murza a pomohl mu donést umírajícího muže do obydlí nejstaršího. Toho muže znali. Vždy horlivě naslouchal, když se mluvilo o věčných věcech.

Křik přivolal i další obyvatele a brzy se kolem domku tísnil celý zástup mužů. Zoroaster viděl, že tady už nemůže pomoci, a proto odešel.

Když se později muži sešli k večerní rozpravě, zajímal se o zraněného a dověděl se, že byl ještě schopen označit oba muže, kteří ho přepadli, a pak zemřel. Zoroaster potvrdil správnost jeho výpovědi, i on totiž oba muže poznal. Nejstarší byl rád, že se našel svědek, protože pachatelé zapírali.

„Proč napadli toho muže?“ přál si vědět host.

„To už nám Názur neřekl, protože ho opustily síly,“ dověděl se.

Představitel osady dal potají rozkaz, aby přivedli oba muže. Když přišli, postavil je před Zoroastra, aby jim pověděl do očí, že je poznal.

Připravovatel cesty viděl ještě mnohem víc. Viděl, jak jednoho z nich stravuje závist. Zdálo se, že druhý muž mu jen pomáhal.

Obrátil se klidně k oběma pachatelům:

„Jste přece muži a říkáte, že nemůžete hřešit,“ začal. „Teď jste se však dopustili těžkého hříchu. Ty,“ obrátil se na závistníka, „jsi zabil svého souseda Názura z temné, ošklivé závisti! A ty,“ podíval se na druhého, který před ním stál bílý jako křída, „jsi mu pomáhal. Tak se jeden z vás dopustil zločinu a druhý nejméně dvou. Jestliže budete ještě teď lhát a zapírat, připojíte k tomu další provinění.

Co myslíte, že se s vámi stane? Protože z vás nebudou peri, musíte podle vaší víry sloužit přímo v Ahrimanově družině?“

„Já nechci k Ahrimanovi,“ ječel druhý muž a třásl se na celém těle. „Já jsem jen Názura držel, když ho Durza bil.“

Představitel osady pohlédl užasle na Zoroastra, jemuž se podařilo několika slovy přimět muže, aby se přiznal ke zločinu.

„Co ti Názur udělal, žes ho musel zabít?“ zeptal se Zoroaster klidně.

Odpověď všechny překvapila.

„Sám nevím.“

Přítomní se dívali jeden na druhého. Muž lže, to je jisté. Proč to však dělá? Pravděpodobně něco skrývá.

Vtom zazněl opět Zoroastrův klidný hlas:

„Kde je ten zelený kámen, který jsi odcizil z Názurova domku?“

Zločinec zděšeně zíral na Zoroastra.

„Co víš o zeleném kameni, cizinče?“ vyhrkl a neuvědomil si, že se tím prozradil.

Zoroaster se nevyjádřil, ale opakoval svou výzvu. A zločinec vykoktal:

„Zakopal jsem ho vedle svého domku.“

Na pokyn nejstaršího odešlo několik mužů prohledat okolí jeho domku a skutečně našli zelený kámen nevídané velikosti, zavinutý v kusu látky.

„Podívej se, kvůli tomuto kameni se z tebe stal závistivec, zloděj, vrah a lhář. Může být ještě něco horšího? A ty jsi spoluviník Durzova zločinu,“ obrátil se Zoroaster na druhého provinilce, který stále ještě tiše sténal.

„Muži, teď víte, co se stalo. Odveďte vrahy pryč, aby nám jejich přítomnost nepokazila večer,“ požádal je Zoroaster. Ochotně poslechli.

Tím jim připravovatel cesty dokázal, že i muži mohou být špatní. Vzhledem k tomu, co právě prožili, byli povolnější než jindy. Snažili se sice označit tento případ za výjimku, ale Zoroaster to nepřipustil.

Museli přiznat, že také oni udělali potají mnohé, co nesouhlasilo s vůlí Boží. Zoroaster už dříve nepozorovaně postřehl leccos a teď to uvedl jako důkaz proti nim. Výsledkem tohoto večera bylo přiznání mužů, že nemohou před Ormuzdovýma očima obstát.

„Ahrimana jste označili za silnějšího boha, protože máte strach před Ormuzdem, ne před Ahrimanem. V hloubi duše tušíte, že jednou budete muset předstoupit před soudnou stolici Boží právě tak jako vaše ženy. Pak bude vykonán soud nad každým z vás. Jak při něm chcete obstát?“

Bylo opět pozdě, když se konečně rozešli. Představitel osady přistoupil k Zoroastrovi a přál si vědět:

„Cizinče, co se má stát s oběma zločinci?“

„Jak obvykle postupujete, když se přihodí něco podobného?“ zajímalo Zoroastra.

„Svrhneme vraha z útesů tam vzadu za lesem,“ informoval ho ochotně stařec.

Neuvědomil si jak tím přiznal, že tento případ není výjimkou. Zoroaster ho však na to neupozornil a pouze jej požádal:

„Dovol mi ráno promluvit s oběma muži.“

Představitel osady souhlasil.

Druhý den ráno se ale zjistilo, že vrah unikl pozemské spravedlnosti. Ukončil život vlastní rukou.

Spoluviník se choulil vedle Durzovy mrtvoly a třásl se hrůzou.

„Za chvíli budu mrtvý i já,“ naříkal. „Cizinec přece řekl, že pak přijde soud!“

Zoroaster, jehož samotného při pohledu na mrtvého zamrazilo, ho vyzval, aby vyšel ven.

Pak vážně promluvil k muži třesoucímu se na celém těle:

„Cítíš, že tímto životem nemůže všechno skončit? Víš, co tě očekává, jestliže tak, jak jsi, budeš muset předstoupit před soudnou stolici?“

Spoluviník hlasitě zakvílel a přikývl.

„Co teď chceš dělat?“

„Nevím. Ach, pomoz mi, dobrý muži!“ naléhavě prosil celý vystrašený.

„Proč jsi pomáhal Durzovi?“ zjišťoval Zoroaster. Muž téměř nesrozumitelně vykládal, jak mu Durza vyhrožoval, že ho také zabije, když mu nepomůže. Názur chtěl oznámit, že mu ukradli zelený kámen, a proto musel zemřít.

Zoroaster dlouho mluvil s mužem, toho však strach natolik zbavil smyslů, že nebyl schopen nic vnímat. Bylo nutné vyčkat, až se uklidní. Zoroaster mu proto dovolil vrátit se do místnosti, z níž mezitím odnesli mrtvolu. Sám se vydal k představiteli osady, aby si s ním promluvil o tomto muži, který pomáhal při vraždě.

„Bylo by nejlépe, kdybychom ho svrhli z útesů,“ navrhl klidně stařec. „Když ho ponecháme bez trestu, bude dávat špatný příklad jiným.“

„Uvědom si, příteli,“ připomněl mu připravovatel cesty, „že teď ještě ničeho nelituje. Má jen strach z toho, co přijde. Nemohl bys pro něho vybrat nějaký jiný trest?“

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbil představitel osady, ale Zoroaster pozoroval, že svůj slib nemyslí vážně.

V dané chvíli nemohl učinit nic, čím vy přiměl starce, aby změnil názor. Zbývalo mu jen doufat, že rozsudek nebude proveden ihned.

Večer v kruhu mužů použil tento případ jako vítanou příležitost, aby navázal na předchozí rozpravy. Museli přiznat, že také muži hřeší. Co se s nimi stane po smrti, nevěděli. Mužské peri neexistují. Věřili, že muži nežijí po smrti dál.

Právě teď, kdy měli živě před očima oba případy násilné smrti, poznali, jak nesmyslné bylo jejich dosavadní myšlení. Zoroaster se ovšem musel ještě hodně namáhat, ale neúnavně s nimi rozmlouval a dokazoval jim, jak nesprávně dosud uvažovali. Přesvědčil je až po řadě večerů.

Když však uznali, že existuje život po smrti, správně chápali, že nemůže být stejný pro lidi dobré i špatné. Protože se všichni považovali za dobré, hrozili se toho, že by museli po smrti žít společně se zlými.

Teď mohl Zoroaster konečně mluvit i o velkém soudu, a když tomu porozuměli, přivedl je pomalu k myšlence na opakující se pozemské životy.

Obával se, že ho zde čeká ta nejtěžší práce, ale jeho obavy se nesplnily. Právě to přijali s velkou radostí. Vzhledem k tomu, že byli nadmíru spokojeni sami se sebou, to přece nemohlo být jinak: až se příště narodí na zemi, budou mít báječný život!

Překypovali horlivostí, jak si jej malovali ve zvlášť krásných barvách, a náhle už nepotřebovali Zoroastrovo vysvětlování. Svým neustálým napomínáním jim dokonce začal být na obtíž.

Dali mu zřetelně na srozuměnou, že jejich pohostinnost je u konce. A vlastně u nich ničeho nedosáhl. Nemá proto jet dál?

Rozhodl se, že vyčká na pokyny shůry a zatím se odstěhuje do svého stanu poblíž osady.

V osadě samozřejmě už dávno zjistili, že má s sebou koně a dalšího sluhu, nedávali to však ničím najevo. To ovšem nechápal. Když zpočátku nechával Marzara čekat před osadou, měl pro to závažné důvody. Už by se o tom dávno zmínil, ale muži se tomu obratně vyhýbali.

TUTO NOC proto odpočíval ve svém stanu s oběma svými věrnými. Měli radost, že ho alespoň jednou mají pro sebe a že jim může leccos vysvětlit. Murza toho v poslední době viděl a slyšel mnoho, co mu nebylo jasné. Především nechápal, proč připravovatel cesty, který je jinak velmi rozhodný, teď postupuje tak opatrně.

Zoroaster mu sdělil, že k tomu dostal pokyn. Při výkladech si však teprve sám jasně uvědomil, jak byla zdrženlivost nutná.

„Půjdeš zítra večer zase na shromáždění mužů?“ zjišťoval Marzar, Zoroaster se však nevyjádřil určitě. Sám nevěděl.

V noci poprosil o radu, co má učinit. Když chtěl ráno vstát z lůžka, pociťoval neobvyklou bolest v končetinách; byly téměř ztuhlé. To byla také odpověď: byl prostě upoután na lůžko a nemohl navštívit osadu.

Tak uplynulo několik dní. Při rozhovorech se svými průvodci si všechno ujasnil, otevřely se před ním nové výhledy a jeho schopnost chápat věčné věci vzrostla. Ani na okamžik by s nikým nevyměnil tuto dobu strávenou v bolestech.

Ležel ještě téměř neschopen pohybu, když jednoho dne v poledne vstoupil do jeho stanu představitel osady. Tvářil se, že jde na lov, a chtěl vyjádřit překvapení, že ho nachází upoutaného na lůžko. Když se však na něho Zoroaster přímo zadíval, rychle přerušil načatou větu a místo toho se začal zajímat o to, jestli snad cizinec není nemocný.

„Pravděpodobně jsi snědl bobule, které tady v okolí rostou ve velkém množství,“ podotkl, když mu Zoroaster popsal své potíže.

Murza, jehož přivolali, přiznal, že skutečně krásné bobule natrhal, rozmačkal je, a protože měly lahodnou chuť, přidal je Zoroastrovi do nápoje.

„Jed není smrtelný,“ utěšoval stařec postrašeného Murzu. „Za několik dní bude tvůj pán opět moci hýbat končetinami. Ať vás ale příště nenapadne trhat tady ovoce nebo bobule, i když se na pohled nezdají nebezpečné.“

Zoroaster se zmínil o příhodě s plody, které Murza nasbíral prvního dne.

„Slyšel jsem o tom,“ přisvědčil stařec. „Murzovi vzala nebezpečné plody moje dcera. Kdybys je snědl, okamžitě bys zemřel.“ Po krátké odmlce pokračoval:

„Je zvláštní, že se zdejší rostliny tolik změnily. Vzpomínám si, že jsem jako dítě jedl leckteré plody, které teď škodí zdraví.

Starý mudrc, který nás jednou navštívil, připisoval tuto změnu vládě Ahrimana, pod jehož vlivem se všechno stává špatným.“

Zoroaster na to chtěl něco říci, ale stařec sem nepřišel mluvit o rostlinách. Netrpělivě mávl snědou rukou a žádal, aby ho Zoroaster vyslechl.

„Cizinče, nevím, co mám provést s tím zlosynem,“ pronesl trochu hněvivě, až se za to zastyděl. „Tvá tehdejší slova mě přivedla k zamyšlení a teď se nemohu odhodlat dát ho usmrtit. Měli bychom mu poskytnout příležitost k nápravě, pokud je to možné.“

Zoroaster pohlédl na návštěvníka s vřelou účastí a naplnil ho vroucí dík. Takto tedy obměkčila Boží dobrota jeho zatvrzelé srdce!

„Také si to myslím,“ pronesl vlídně. „Přišel jsi na něco, čím by ten muž mohl odpykat svůj čin?“

„Názur tady zanechal mladou ženu se šesti nezaopatřenými dětmi. Jestliže se s ní ten špatný muž ožení a bude se starat o její děti, mohl by nahradit ztrátu, kterou rodina utrpěla smrtí muže.“

„Ale bude si žena chtít vzít do domu muže, který pomáhal zabít jejího manžela?“ zapochyboval Zoroaster.

„Zjišťujete u vás, koho si ženy chtějí vzít za manžela?“ namítl podrážděně představitel osady. „ U nás rozhoduje muž. Žena musí být ráda, když najde někoho, kdo se o ni postará. Také Názurova žena bude ráda, když k ní Vunád půjde, protože pak nebude muset hladovět.“

„Pokud je tomu tak, pak si i já myslím, že by tímto způsobem mohl Vunád dobře odpykat svou vinu,“ připustil Zoroaster. Představitel osady se zasmál:

„Ano, a bude to snadné, protože Názurova žena je mladá, hezká a tak dobrá, jak žena může být. Rozhodně se u ní bude mít dobře.“

„Nebudou jím kamarádi opovrhovat, až bude pracovat zase mezi nimi?“ upozornil Zoroaster.

Stařec zavrtěl hlavou.

„Jestliže se někdo dopustí bezpráví a je ochoten je opět napravit, nikdo už nepřipomíná, co se stalo.“

Tím znovu mimoděk přiznal, že „dopustit se bezpráví“ u nich není nic neznámého. Že však druzí muži neztěžovali provinilci cestu k nápravě, svědčilo o jejich šlechetnosti. Kéž by tomu tak bylo všude!

„Za několik dní budeš moci opět chodit, cizinče. Nechtěl bys zase jednou přijít večer mezi nás?“ požádal ho návštěvník nesměle.

Zoroaster mu to s radostí slíbil. Ale stařec měl ještě jednu prosbu:

„Můžu ti sem poslat Vunáda? Promluvíš s ním, aby správně pochopil milost, kterou mu prokážeme, a staral se o ženu a děti s veškerou vážností? Je velmi hloupý, ale něco snad přece pochopí,“ ujišťoval představitel osady, jemuž se ulevilo, a chystal se k odchodu.

I to mu Zoroaster slíbil.

Po odchodu starce měl co dělat, aby utěšil Murzu, který k němu přišel s nářkem, že zavinil jeho utrpení.

„Cožpak nevidíš, Murzo,“ připomněl Zoroaster zarmoucenému muži, „že právě tvá neopatrnost posloužila dobré věci? Nebýt bolestí vyvolaných jedem bych se nejspíš vzdal veškeré naděje a odjel. Teď jsem se dočkal toho, že představitel osady za mnou přišel s prosbou o radu a vyzval mě, abych se vrátil mezi ně. Oba se musíme radovat z toho, jak to dobrotivý Bůh zařídil.“

Za tři dny byl Zoroaster schopen vstát. S námahou se dostal do sedla svého Bleska a pokusil se trošku se projet. Šlo to však jen ztěžka. Právě když se chystal vrátit, spatřil muže, který ho vyhlížel. Byl to Vunád.

„Čekáš tady dlouho?“ zajímalo udiveného Zoroastra.

„Chodím sem každé ráno a večer vždycky odcházím, pane,“ uslyšel překvapivé přiznání.

„Ale proč jsi nepřišel ke mně, Vunáde?“ Zoroaster viděl, že muž má stále ještě strach. „Chci ti jen pomoci, aby ses zase dostal na správnou cestu.“

„Myslíš, že jsem měl prostě vejít do tvého stanu? Představený naší osady řekl: ,Ten laskavý pán, cizince, dovolí, aby sis s ním promluvil.’ Proto jsem každý den čekal, až mi to dovolíš.“

Zoroaster nevysvětloval muži, který byl opravdu hloupý, jeho omyl a stručně ho vyzval:

„Tak pojď.“

Vunád šel poslušně s ním a ochotně ho o všem informoval, jak nejlépe uměl.

„Jestliže smíš už teď smazat malou část své velké viny, Vunáde,“ napomenul ho Zoroaster, „nezapomeň, že musíš Názurovým dětem nahradit otce a živitele.“

„Ano, ale také ženě muže,“ řekl Vunád a obličej se mu roztáhl širokým úsměvem. Ze svého trestu měl očividně radost.

„Musíš dělat všechno, co je v tvých silách, abys odpykal svůj čin, příteli. Musíš úplně zapomenout na sebe a žít a pracovat jen pro ty, které jsi připravil o jejich přirozeného ochránce. Chceš to udělat?“

„Ano, rád to udělám,“ řekl Vunád přesvědčivě. „Budu jim určitě lepším otcem, než byl Názur.“

Zoroaster poznal, že muž je příliš omezený, než aby s ním mohl mluvit o vážnějších záležitostech. Proto doufal, že to snad později pochopí. Pro dnešek ho propustil a Vunád odtud uháněl jako vysvobozený.

Za několik dní se Zoroaster natolik zotavil, že se mohl večer vypravit na prostranství mezi muže. Zastihl je všechny shromážděné, jako by na něho čekali. Odkud věděli, že dnes přijde?

Když se o tom zmínil, sdělili mu, že na něho čekají už tři večery.

„Víme, jak dlouho obvykle účinkuje jed,“ vysvětlovali mu, „ale u tebe to trvalo trochu déle, protože tvé tělo je jinak uzpůsobeno než naše.“

Upřímně přiznali, že jejich představy o příštím životě je svedly na scestí. Mysleli si, že se z nich všech musí v dalším pozemském životě stát neobyčejně významní lidé. Pak však přišli na to, jak je jejich názor nesprávný.

Teď je zajímalo, jestli byli už dříve na zemi. Zoroaster, i když nerad, přisvědčil. Obával se totiž, že znovu zabřednou do stejných úvah jako posledně. Poučili se ale ze svého prožití a dávali si pozor, aby se nedopustili stejné chyby.

Protože mlčeli a v tichosti přemýšleli o tom, co vyslechli, dokázali vystihnout řadu souvislostí. Pochopili, proč někdo musí žít v chudobě a proč je jiný postižen nemocemi. Do této doby se jim to zdálo nespravedlivé. Teď však náhle viděli, že všechno vzniklo jedině jejich vlastní vinou. A opět řekli:

„Jak je to jednoduché!“

Tentokrát Zoroaster na tuto větu navázal a připomněl jim, že je samozřejmě všechno velmi jednoduché. Ale že brzy zpozorují, jak jim to bude připadat těžké, když se s tím budou chtít skutečně vypořádat.

„Pokuste se vést život bez poskvrny, a sami vycítíte, kolik námahy bude vyžadovat, abyste se vzdali sebe sama.“

Ochotně přijímali všechno, co jim říkal. Bylo vidět, že jim chyběl.

Když se s nimi pozdě večer rozloučil, doprovodili ho až k jeho stanu a musel jim slíbit, že zítra mezi ně opět zavítá.

Slib dodržel a přišel s pevným předsevzetím mluvit tentokrát o ženách.

„Prokázali jste, že umíte jednat rozvážně,“ začal pochvalně. „Přijali jste mnohé z toho, o čem jste si zpočátku mysleli, že to není možné pochopit. Pokračujte tak, a brzy skoncujete se vším, co je ve vašich názorech a představách nesprávné.“

Pohlédli na něho velmi potěšení. To, že je chválil, bylo něco nového. Dvojnásob se vynasnaží, aby si jeho pochvalu zasloužili.

„Povězte mi, co vytýkáte vašim ženám?“ vyzval je Zoroaster.

Mlčeli. Co mají říci? Nemohou si na nic stěžovat, ale v mládí je učili, že žena se k ničemu nehodí. Toho se přidržují, protože je to pohodlné.

Zoroaster četl jejich myšlenky, a když nikdo nepromluvil, zmínil se o tom, co sám viděl.

„Není to tak, přátelé?“ skončil.

Přiznali, že ano. Nikdo z nich se nestaral o svou ženu, každý na ni pohlížel jen jako na služku a pracovnici.

Vyprávěl jim, co se ženou zamýšlel Ahura Mazda. Vybavil ji jemnějším cítěním, všude měla muže předcházet a zprostředkovávat mu spojení s vyšším světem. Za to měl muž tělesně slabší ženu chránit a pomáhat jí na jejím pozemském putování, aby její jemné schopnosti mohly zůstat neporušené.

„Tak to mělo být, přátelé, a tak tomu ještě na některých místech je,“ zdůraznil Zoroaster a rozhlédl se po posluchačích. „A s čím jsem se musel setkat u vás? Vaše utiskované ženy jsou velmi bázlivé. Jakmile vás zahlédnou, prchají před vámi, protože nikdy nevědí, čeho se od vás dočkají. Všiml jsem si, že je bijete, když máte zrovna špatnou náladu. Přívětivé slovo jsem od vás ještě neslyšel.

Vy sami dbáte na své oblečení. Jste nastrojení tak, jak se jinde strojí ženy. Své ženy a děti však necháváte chodit ve špinavých hadrech. Nemyslíte, že by se také rády hezky oblékaly?

Ženy vám musí připravovat pokrmy, a vyznají se v tom znamenitě. Při jídle se od nich necháváte obsluhovat. S tím jsem se ještě nikde nesetkal. Vaše ženy a děti ale dostanou teprve to, co zbude. Nezajímá vás, jestli se nají dosyta.

To jsou jen vnější záležitosti, nepřispívají ale k tomu, aby se vaše ženy cítily spokojené. Jak o ně pečujete? Podívejte se však na jejich duše. Smějí se zúčastnit vašich rozmluv o svatých věcech? Modlíte se s nimi? Kdo je učí, pokud jsou ještě malé? Chtěl jsem s nimi mluvit, ale vyhýbají se mi. Cožpak to nepotřebují? Nebo jste je tak ujařmili, že se bojí, když jejich duše jednou zatouží nadechnout se svěžího nebeského vzduchu?“

Když umlkl, seděli muži jako vyplísněné děti. Dívali se do země, ne však ze vzdoru. Konečně jeden z mladších mužů zvedl hlavu:

„Mistře,“ tak ho ještě nikdy neoslovili, „cítím, že každé slovo, které jsi právě pronesl, je čistá pravda! Když pomyslíme na Ormuzda, musíme se stydět. Naše ženy se mají hůř než naše zvířata, protože o ta se staráme a nedopustíme, aby jim něco chybělo.

Ale řekni nám, jak to máme změnit? Vždyť kdybychom se k ženám začali chovat jinak, vůbec nic by nechápaly. Ani by nám nerozuměly, kdybychom se pokusili jim to vysvětlit, protože nejsme tak výmluvní jako ty.“

„K tomu, abyste vysvětlili, oč se jedná, není nutná velká výmluvnost,“ vyslovil svůj názor Zoroaster, který měl z mladého muže radost. „Musíte postupovat tak, jak jsem u vás postupoval já, a začít od začátku. Navažte na to, co vaše ženy vědí od dětství, pak se už budou o další věci zajímat samy.“

Muži se rozpačitě dívali jeden na druhého. Je nepříjemné, že Mistr neví, jak je to s jejich ženami. Takže mu musí všechno vysvětlit. Styděli se.

Konečně si jeden z nich dodal odvahy.

„Mistře, není nic, na co bychom mohli navázat. Naše ženy jsou už od dob praotců udržovány v nevědomosti, abychom zůstali jejich pány. Když se nás někdy zeptaly na božské záležitosti, řekli jsme jim: to není pro vás, starejte se o svou práci. Naše ženy vědí o Ormuzdovi tak málo – jako tvůj kůň,“ skončil rozpačitě.

Zoroaster byl zděšený a dal své zděšení najevo. Proč by měl skrývat, že takové zacházení se ženami považuje za nejnestoudnější, s jakým se zatím setkal?

To však nepomohlo. Kdyby dal ženy svolat a promluvil k nim, z bázně a plachosti by ho vůbec neposlouchaly. A on sám ženám nerozuměl. Nevěděl, jak by měl probudit jemnější cítění, které jistě dřímalo i v těchto ubohých, zchátralých ženách.

Uvažoval, aniž cokoliv učinil, a vysílal vzhůru své myšlenky prosící o pomoc. Náhle věděl, co je nutné udělat: musí sem přijít Jádasa. Zde je pro ni velký, krásný úkol. Tady může zapůsobit na své nešťastné sestry. Naplnil ho pocit velkého štěstí z toho, že našel toto správné řešení.

Vyprávěl mužům o Jádase, o které se zmínil už dřív. Líčil jim, jak je spanilá a čistá i jak je ochotná pomáhat všem ženám.

„Hned ráno se vydám se svými průvodci na cestu a přivedu sem Jádasu!“ zvolal celý šťastný.

„Půjde s tebou?“ byli zvědavi muži, kteří nemohli uvěřit, že by je potkalo tak velké štěstí.

Zoroaster ani v nejmenším nezapochyboval, že Jádasa tento úkol uzná za krajně naléhavý.

„Kdy se asi vrátíš?“ zkoumali úzkostlivě.

„Přijdu, jakmile to bude možné,“ slíbil jim. „Přesnou dobu ale nemohu určit,“ dodal.

Nevěděl totiž, jak daleko je osada, ve které Jádasa žije. Spoléhal se však na maličké, že ho bezpečně povedou.

TAK DRUHÝ den ráno ujížděl do dáli se srdcem překypujícím radostí. Poddával se dojmům z přírody, která se právě v té době nádherně rozvíjela, naplno vychutnával mír a klid panující v krásném kraji a jeho tělo mělo radost ze zdravého pohybu.

Jednou večer se posadil před svým bílým stanem. Průvodci vešli do svého stanu, chvílemi však zaslechl jejich šeptající hlasy.

Nevěnoval jim pozornost, protože se pohroužil do vlastních myšlenek. Náhle jako by Marzar zapomněl na veškerou opatrnost a zvýšil hlas:

„Jak si to vlastně Zoroaster představuje, že má s námi putovat žena? To přece od ní nemůže žádat.“

„Myslím si, že s sebou vezme ještě i další dívky,“ podotkl Murza s klidem.

Marzarův šepot opět zesílil:

„Přitom vůbec nepomyslí na to, že my tři jsme všichni svobodní. Vždyť Jádasu sníží v očích všech lidí, když ji vezme s sebou jen tak.“

„Nezapomeň, že Zoroaster není jako jiní lidé. Je připravovatelem cesty, a proto je mu leccos dovoleno,“ řekl důrazně Murza, ale Marzar se nedal odbýt.

„Připravovatel cesty nebo ne! Jestliže chce vzít Jádasu s sebou, musí se s ní oženit!“

Marzar vyslovil poslední slova tak hlasitě, že ho Murza ihned napomenul, aby byl opatrný. Další rozmluva pokračovala už jen šeptem.

Zoroaster toho však slyšel dost. Jako by někdo odhrnul závoj visící před jeho duší. Na mysli mu tanuly nejrůznější myšlenky. Jak je možné, že neviděl to, čeho si všiml prostý hlídač koní?

Cožpak může ohrozit čest ušlechtilé Jádasy? Ale slíbil přece, že přivede ženám tolik potřebnou pomoc. Měl by snad Jádasu k těm lidem jen doprovodit a ihned odjet pryč? Pak by ji však zanechal samotnou a bez ochrany mezi cizími lidmi.

Před časem mu vyprávěla, že je v ochraně čistoty. Tehdy s ní ale byl její otec. Myšlenku, která se vynořovala nejnaléhavěji, odsunoval násilně do pozadí, ani na okamžik jí nedopřál sluchu.

Cožpak by se on, připravovatel cesty, mohl oženit? Jeho život přece náleží Bohu, jehož je služebníkem.

Šepot v sousedství, který ho vyburcoval z jeho bezstarostnosti, už dávno utichl. On však seděl dál pod zářící hvězdnou oblohou, jak to rád dělával. Mír, který jindy naplňoval jeho duši, ale byl ten tam.

Vrhl se na zem a z jeho duše vystoupila procítěná modlitba. Co si sám neodvažoval přiznat, to vyslovil před Nejvyšším. Nic nechtěl skrývat, každé hnutí mysli mělo být předloženo Božímu zraku. Pak se uklidnil.

A v tichu noci uslyšel hlas světlého posla:

„Zoroastře, slyš! Je vůlí Ahura Mazdy, aby sis vzal Jádasu za manželku. Potřebuješ společnici, která tvé dílo doplní tím, že bude učit ženy. Lepší a čistší ženu nemůžeš najít. Otevři jí své srdce a starej se o ni tak, aby její cesta po tvém boku byla bezpečná a radostná.

Porodí ti syna a dáte mu jméno Vištáspa. Háfiz se již neožení. Tvůj syn má říši zdědit. Má se stát králem. Za jeho vlády rozkvete Írán v požehnanou zemi.

To je Ahura Mazdova moudrá vůle!“

Hlas umlkl. Přání, které se Zoroaster neodvažoval projevit ani v myšlenkách, se mělo splnit! Smí mít vlastní ženu a dítě!

Jeho modlitba se nyní změnila ve velebení a dík. Ani se nemohl dočkat východu slunce, aby pokračoval v jízdě.

Maličcí řekli, že pojedou ještě tři dny. A nemýlili se.

V poledne třetího dne se na obzoru vynořila dobře známá osada. Co všechno tady Zoroaster již prožil! Teď smí opět stanout tváří v tvář lidem, kteří mu tak bohatě vynahradili jeho námahu. Už jen to bylo důvodem k radosti.

Dojeli před domek představitele osady a ten vyhlédl překvapeně ven. Když poznal Zoroastra, hlasitě svolal sousedy. Všichni se měli shromáždit, protože se k nim vrátil Zoroaster!

Za několik minut se na prostranství mezi domky tísnili radostně vzrušení lidé. Všichni vítali jásotem připravovatele cesty. Každý ho chtěl pozdravit, poděkovat mu a vyprávět, co mezitím prožil. Byla to taková směs hlasů, že nebylo rozumět vlastnímu slovu.

Zoroaster všechny pozdravil, zatímco jeho oči hledaly Jádasu. Náhle zaslechl Murzův hlas:

„Pane, je tam vzadu!“

Ano, stála tam Jádasa s ruměncem v líbezné tváři a zářícíma očima hleděla na Zoroastra. Když vycítila, že na ni pohlédl, přistoupila k němu a pozdravila ho. Pak odešla do domku připravit pokrm.

Vzrušení lidé se pomalu uklidnili. Prosili Zoroastra, aby k nim večer promluvil. Souhlasil.

Zatím si dal vyprávět, jak se vedlo obyvatelům osady, zda se už nevyskytla žádná nemoc a jestli také zůstali věrni tomu, co poznali jako správné.

Stařec, jehož výraz obličeje se znatelně změnil, hrdě prohlásil:

„Myslím, že mezi námi není jediný, kdo by zapomněl na prožití, kterého se mu dostalo díky tobě. Všichni jsme se stali úplně jinými lidmi. Však to dnes večer poznáš. I nemoci se nám vyhnuly. Jádasa nám jednoho dne řekla, že utrpení bylo následkem našich předchozích provinění. To, co jsme považovali za nesnesitelné útrapy, bylo ve skutečnosti velkou milostí Ahura Mazdy, protože se díky tomu mnozí z nás vzpamatovali.“

Zoroastrův pohled hledal dívku, ta se však hostiny mužů nezúčastnila. Když ji nenašel, obrátil se na otce:

„Jádase byla dána schopnost zřít pravdy?“ Stařec přisvědčil.

„Odmalička v měla měla cosi zvláštního, co vlivem jejího pobytu u kněžek ještě zesílilo. Od té doby, co jsi tady byla učinil jsi z nás Ahura Mazdovy služebníky, nám často oznamuje, co je jí v noci zjevováno. Několikrát jsem na ní vyzvídal, jakým způsobem jsou jí tyto pravdy sdělovány, ale nechce o tom mluvit. Víš to snad ty?“ připojil s dětskou zvědavostí.

„Ne, ani já to nevím,“ přiznal připravovatel cesty. „U každého člověka, který je k tomu omilostněn, je to jiné. Hlavní věc však přitom není ,jak’, ale ,co’. Jestliže je to pravda, nesmí nás zajímat to ostatní.“

Po krátkém uvažování pokračoval:

„Dokonce si myslím, že by takové pátrání překáželo čistému přijímání zpráv přicházejících shůry. Možná můžeš Jádase i uškodit, když se jí vyptáváš na to, jak jsou jí tyto pravdy předávány.“

„Jak by k tomu mohlo dojít?“ chtěl vědět stařec, na něhož Zoroastrova slova udělala hluboký dojem.

„Jednou jsem vám řekl,“ začal vysvětlovat připravovatel cesty, „že všechny lidské myšlenky nabývají formy. Samozřejmě formy, která je pro lidské oči neviditelná,“ dodal rychle, když viděl, jak se stařec podivil.

„Tyto formy se upnou k příčině, která je vyvolala. Takže když hloubáš, jakým způsobem přijímá Jádasa sdělení, vytváří se z tvého hloubání celá řada forem a ty se ihned shluknou kolem Jádasy. Tím svou dceru zahaluješ jemným pláštěm, která jí přijímání paprsků shůry ztíží, ne-li úplně znemožní.“

Stařec se divil, ale pak náhle pochopil a řekl:

„Proto mě Jádasa občas žádala: ,Otče, nemysli na mě tolik, nemohu pak nic slyšet.’ To je přesně to, co jsi mi právě vysvětlil. Ovšem tobě jsem teď porozuměl, kdežto Jádasina slova mně byla nepochopitelná.“

Pak se starý muž zajímal o Sadího, jehož si tehdy velmi oblíbil. Zoroaster mu popisoval, jak se jeho sluha úplně změnil. Stařec se mu svěřil:

„Podívej, nedostalo se mi daru zřít, ale že má Sadí výborné jádro, toho jsem si všiml už dávno. Něco ti o tom řeknu:

Tvůj kůň pochází skutečně z velmi ušlechtilého chovu. Všichni muži si to musí uvědomit. My tady máme také bílé koně, kteří jsou velcí a silní. Hned zpočátku, než jsi nás začal vyučovat, nabídl jeden z nás Sadímu svého nejlepšího hřebce výměnou za tvého Bleska. Ty by sis toho určitě nevšiml a Sadí za to mohl dostat spoustu drahokamů. Sadí se ani na okamžik nerozmýšlel, popadl muže a vyhodil ho z ohrady tak prudce, že muž pociťoval následky ještě mnoho dní.“

Zoroaster s úsměvem poznamenal:

„Ach tak, proto jsi tenkrát po našem seznámení kulhal.“

Stařec bez rozpaků přikývl. Byly to přece dávno minulé věci, za které se už nestyděl. Zoroastra zajímalo:

„Všiml sis při jídle Marzara? Odvážil by ses učinit podobnou nabídku i jemu?“

Představitel osady polekaně vyhrkl:

„Ne, i kdybych byl stále ještě takový jako tehdy, neodvážil bych se toho!“

„Takže vidíš, že Sadí ještě tenkrát nebyl opravdovým služebníkem věčného Boha, jinak by ses o to nepokusil. Teď se jím však stal.“

„Vyslovil jsi něco nádherného, Zoroastře,“ zamyšleně prohodil stařec. „Jestliže náležíme Ahura Mazdovi, neodváží se k nám přiblížit žádné pokušení z temnot! To je velmi potěšující.“

Vykládali si spolu ještě o všem možném, ale o tom, proč vlastně přišel, se Zoroaster nezmínil ani slůvkem. Věděl, že mu bude shůry naznačeno, kdy nastane vhodná příležitost. Proto čekal, jak se tomu již naučil.

Stařec se nemohl ani dočkat, až uvede svého hosta na místní shromaždiště. Muži zde totiž s velkou radostí provedli řadu změn svědčících o opravdovém úsilí, které je pohánělo.

Celé prostranství ohraničili kameny a za touto obrubou vysadili různé keře. Uprostřed postavili obětiště z kamenů podobné sedmi obětištím, která se nacházela na hoře slavností. Bylo vidět, že toto místo je pro ně něčím víc než jen prostranstvím, na kterém pořádají různá setkání a porady.

„Máme také misku na oheň,“ pochlubil se hrdě stařec. „Kdybys chtěl u nás konat v nejbližších dnech slavnost, mohli bychom ji použít.“

Myšlenka na slavnost se Zoroastrovi zamlouvala. Měl také radost z účelně upraveného prostranství. Kamenné obětiště jistě lidem připomíná, že tady není místo pro řešení sporů ani pro pozemské záležitosti.

„Scházíte se vždy zde?“ přál si vědět.

„Jak to myslíš?“ prohodil stařec nechápavě. „Je to přece naše posvátné místo. Přicházíme sem vždy, když chceme rozprávět o Ahura Mazdovi a o věčných věcech.“

„A co když musíte mluvit i o jiných věcech, to se přece stává. Co pak?“

„Pro takové porady teď máme jiné místo. Když vyzveme lidi, aby přišli sem, už vědí, že musí všechny pozemské starosti a myšlenky nechat doma. Kdo to nedokáže, nesmí se sem dostavit.“

„Účastní se těchto shromáždění i vaše ženy?“

„Ovšem, o to dbá Jádasa. Neměl bych klid, kdyby tomu bylo jinak. Ale ženy se vydávají na shromáždění jen sem, na toto posvátné místo. Na jiné porady nemají přístup.“

Vtom ze všech stran začali přicházet muži, ne však překotně a neukázněně jako kdysi, ale klidně a důstojně. Co všechno zde způsobila krátká doba sebekázně!

Zoroaster žasl a byl rád, že je toho svědkem. Bude to moci použít při svém působení i jinde. Na prostranství nevznikla tlačenice, každý muž, jak se zdálo, znal své místo a posadil se na něm.

Tímto způsobem se pozvolna utvořil sevřený kruh mužů. Když se všichni usadili, přišly v dlouhém průvodu ženy a starší dívky. Ve způsobu, jakým se blížily ke své „svatyni“, bylo něco nevýslovně slavnostního. Jádasa všechny zavedla do kruhu mužů. Tam se posadily a utvořily tak vnitřní kruh.

Představitel osady a Zoroaster zůstali stát u obětiště.

„Víte,“ oslovil stařec slavnostně přítomné muže, „že máme opět ve svém středu připravovatele cesty, Je to pro nás velké štěstí. Poděkujme za to Ahura Mazdovi.“

Vstali jako na povel a vztáhli ruce k nebi. Tento pohyb učinili zcela přirozeně a nikoho tím nenapodobili. Potom stařec pronesl několik vroucích děkovných slov. Když skončil, ruce všech lidí klesly. Zůstali však ještě chvíli niterného soustředění stát. Pak se znovu posadili.

„Teď bychom chtěli požádat Zoroastra, aby k nám promluvil,“ řekl stařec a také usedl.

„Mám radost, že mohu být opět mezi vámi. A ještě mnohem víc mě těší poznání, že jste rozvíjeli všechno dobré a správné, co bylo vloženo jako drobný zárodek do vašich niter.

Všichni jsme toho mezitím hodně prožili, zcela určitě pozemsky, ale ještě mnohem víc vnitřně. Při tomto prožívání ve vás určitě vyvstala řada otázek. Jestliže je tomu tak, prosím, ptejte se. Tak nejlépe uvidím, co z vědění vám budu moci ještě dát a co ještě potřebujete.“

Muži se začali začali bez ostychu ptát. Štěstí, že je připravovatel cesty mezi nimi, jim rozvázalo jazyk. A jejich otázky svědčily o tom, že opravdu nepromarnili čas. Hluboce přemýšleli, takže se jim mnohé ujasnilo.

Otázka střídala otázku, a když se už probralo mnoho věcí, jedna z žen požádala Zoroastra:

„Pokud můžeš, pověz nám: proč musí Saošjant přijít jako děťátko, jak jsi kdysi řekl. Chtěla bych být sice matkou, která by ho směla nosit pod srdcem, ale připadalo by mi tisíckrát nádhernější, kdyby přišel v oblacích s veškerou svou mocí.“

„Tak se objeví, až bude stát před lidstvem jako soudce světa. Bude pak nevýslovně vznešený. Lidská srdce se budou chvět a tetelit, lidé se budou sklánět, a přece si budou uvědomovat, že toho ještě neučinili dost. Vzhledem k jeho velikosti a neúplatné spravedlnosti jim bude připadat nepředstavitelně vznešený.“

Zoroaster upíral oči do nedozírných dálek. Stál před nimi jako věštec. Takto ještě nikdy k lidem nemluvil, protože byl duchem nepřítomný a bezděčně zvěstoval, co viděl.

„Před jeho svatým obličejem se lidé rozplynou, před jeho zářivým leskem nemůže nikdo obstát. Ale ty, kteří byli jeho služebníky a snažili se zachovávat mu věrnost, sám zavolá k sobě. Budou smět po jeho boku projít soudem, aby mu pak navěky blaženě sloužili!

Víte, přátelé, co znamená navěky? Kdybyste to chápali, ještě mnohem víc byste se snažili, abyste každou svou myšlenkou setrvávali v Ahura Mazdově vůli. Být navěky zavržen, nebo být věčně blažený – vyberte si!“

Zoroaster se na okamžik odmlčel, neprobral se však ze svého vytržení. Lidé naslouchali jako očarovaní, protože cítili, že smějí prožívat něco mimořádně velkého.

„Přátelé, Saošjant ale nepřijde jenom jako soudce světa. Přijde jako ,Pomocník’, neboť to je význam jeho svatého jména. Pomoci však může jen tehdy, když bude vědět, jak na tom my lidé jsme.

Co ví Ahura Mazda o hnutích lidské duše? Na to je příliš vznešený! Neví, jakým pokušením a našeptáváním jsou ubozí lidé vystaveni. Zná sice všelijak zamotané cesty lidí, ale neví, co lidé cítí, když po nich jdou.

Pomocník to však bude vědět, protože se na krátký čas vzdá svého místa u Otce. Narodí se jako děťátko, tak jako každé jiné pozemské dítě. Vyroste ve zlatém paprsku milosti a lásky Boží. Bude žít s lidmi a mezi nimi, neboť jen tak může získat vědění o jejich slabostech a chybách. Pomůže jim – přinese jim zapomenutou pravdu a ztracenou čistotu. On, Pomocník, zářící vládce!

Pak vystoupí ve zlatém paprsku vzhůru. Saošjant jako pozemský člověk přestane existovat, zůstane soudce světa, Syn Boží!“

Zoroaster vydechl a zmlkl. Tvář měl obrácenou vzhůru, jako by stále ještě viděl to, co právě zvěstoval.

Duše lidí naplňovala posvátná bázeň a úcta. A v této úctě klečeli před Bohem, ne před člověkem, který v nich právě probudil tušení o Božství.

Toho večera již nikdo nepromluvil ani slovo. Lidé se mlčky rozešli a do tiché noci si odnášeli hluboký účinek tohoto prožití.

Příštího dne Zoroaster nevydržel v rušné osadě. Každý šel po své práci a on sám neměl co dělat. Přitom cítil potřebu promyslet v samotě to, co i jemu daroval včerejší večer.

Obdržel mnohem víc než ostatní. Směl zřít a toto zření v něm prohloubilo a posílilo vědění o budoucích událostech.

Nebylo divu, že téměř zapomněl na vlastní přání. Slabě se v něm zachvívalo to, co mu oznámil světlý posel, ale téměř to umlklo vlivem vznešené nádhery, která od včerejška naplňovala jeho duši.

Teprve navečer zamířil nazpět k osadě. Uvědomil si, že celý den nic nejedl, a těšil se na večeři. I když nebyla upravená tak vybraně jako pokrmy, které mu byly předkládány v poslední době, byla přesto chutná a výživná.

Pokrmy přinášeli muži a také obsluhovali při jídle. Tak to zde bylo obvyklé.

Představitel osady, Názim, měl o Zoroastra starosti, že odešel sám na celý den, Jádasa ho však uklidnila. Věděla, že hledá v tichu samoty Ahura Mazdu, takže se mu nemůže stát nic zlého.

Po večeři všichni zamířili na posvátné místo. Přišli stejně jako předchozího večera: muži jednotlivě, ženy se shromáždily u Jádasy a pak se v průvodu odebraly na svá místa. Stejným způsobem se po ukončení shromáždění všichni rozešli.

Názim opět vyslovil krátkou modlitbu a po ní poprosil hosta, aby jim vyprávěl. Toužil také dovědět se, zda se na svých cestách setkal se zvlášť dobrými lidmi.

Zoroaster byl rád, že mohl přisvědčit. Vyprávěl jim o pastýřích, kteří žijí roztroušeně v horách a jejichž duše jsou hluboce naplněny věděním o věčných věcech. Zmínil se i o lidech žijících v nádherném údolí květů. Během vyprávění náhle stočil řeč na kmen, u něhož posledně pobýval. Líčil jim své zážitky a občas ho přerušily výkřiky posluchačů. Pak začal mluvit o ubohých, opovrhovaných ženách.

V duších lidí, kteří napjatě naslouchali, se vzdouvaly soucit, rozhořčení i zájem a porozumění. Zejména ženy a dívky litovaly, jaký osud mají jejich sestry, a chtěly vědět, jestli by jim nebylo možné pomoci.

„Právě proto jsem přišel,“ přiznal Zoroaster. „Doufal jsem, že získám několik vašich žen, aby šly se mnou a pomohly zlepšit postavení tamních žen. Musely by tak ovšem nějakou dobu žít, poučovat je, povzbuzovat svým příkladem, a tak přimět muže, aby se k ženám chovali s úctou.

Jen tak je možné pomoci. Já sám jsem bezmocný proti jejich starým předsudkům!“

Když zmlkl, napadaly posluchače nejrůznější myšlenky. Některé ženy a dívky projevily ochotu tuto oběť podstoupit. Byla to totiž opravdu oběť, opustit domov, na který byly zvyklé, a jít ke kmeni, kde muži dbali o ženy méně než o zvířata.

Muži byli rozhořčeni nad takovým zhrubnutím mravů vzdáleného kmene. Uznávali také, že je nutné pomoci, ale netajili se tím, že by těžce postrádali své ženy a dcery.

Zoroaster, který všechny tyto myšlenky viděl, si uvědomoval, že teď nesmí vyslovit žádný návrh. Celou svoji mysl soustředil do jediného výkřiku o pomoc k Ahura Mazdovi. Potom vstal, protože dnes vyprávěl vsedě.

Bylo jim jasné, že se chce modlit, a rovněž vstali. Nepozvedli však ruce, protože podvědomě cítili, že se chce obrátit k Božímu trůnu s naléhavou prosbou.

A Zoroaster se vroucně modlil, ať Věčný vloží svou sílu do srdcí lidí, aby byli schopni poslechnout jeho volání. Ať probudí obětavost v těchto mužích a ženách, kterým chce svěřit velký, nádherný úkol pomoci druhým lidem dostat se z bahna nepravosti.

Náhle situace vypadala úplně jinak. Jestliže je to úkol služby Nejvyššímu, pak na něm chtějí spolupracovat všichni. Žádný nechce zůstat stranou. Sotva Zoroaster dokončil modlitbu, zaznívaly ze všech stran nabídky ochotných mužů i žen stejně jako prosby, aby jim dovolil jít s ním.

Řekl jim, že s sebou vezme jen ženy, které zde lze na určitou dobu postrádat. Ženy, které mají malé děti, se musí věnovat jim. Promluví o celé záležitosti s Názimem a na základě toho se rozhodne.

Jeden z mužů namítl, že by bylo lepší promluvit si s Jádasou, než to rozebírat s Názimem. Ona bude jistě vědět, které ženy se hodí pro tuto práci, protože je všechny zná. Nebylo by správné vybrat pro tento velký úkol ženy, které je možné postrádat, ale které by jej možná ani nezvládly.

Je nutno vzít ženy, které určí Jádasa. Pokud mezi nimi bude žena s malými dětmi, najde se nějaká pomocnice v sousedství. Když od nich Ahura Mazda žádá oběť pro cizí lidi, je nutné ji také podstoupit správně a bez ohledu na vlastní pohodlí.

Tento návrh se přítomným lidem zamlouval. Muži radostně přizvukovali. Zoroaster rozhodl, že se o ostatních věcech dohodnou zítra na druhém poradním shromaždišti. Dnes má v úmyslu jim ještě něco povědět.

Nejraději by slyšeli opět o Saošjantovi. Připravovatel cesty jim s radostí vyhověl. Všude, kam přišel, musel odstraňovat tolik nánosu a rmutu, že se už téměř nedostal k tomu, aby je začal připravovat na přijetí nového vědění. Tady však už mohl budovat.

Z celé duše dával lidem, po čem žíznili. Zajímali se o znamení, které nosil vyšité na hrudi. Někteří z nich byli při poslední slavnosti svědky vystoupení kněžky. Věděli, že je to Saošjantův kříž. Ostatní to od nich slyšeli. Teď všichni toužili dovědět se, jaký má znamení význam.

Zoroaster se jim přiznal, že o tom často přemýšlel. Vysvětlení našel, ale neví, zda je správné.

Kříž má čtyři stejně dlouhá ramena, která se rozpínají do čtyř světových stran. To podle jeho názoru znamená, že Saošjant vztahuje ruce se stejnou láskou ke všem lidem, aby jim pomohl. Je úplně jedno, kde lidé žijí nebo ke kterému národu patří. Saošjant chce pomoci všem.

To, že mezi rameny vyšlehují čtyři paprsky, znamená, že síla skrytá v tomto znamení je tak velká, že se nedá zadržet a musí vyzařovat ven.

Vysvětlení se lidem líbilo a tiše o něm přemýšleli. Pak promluvila Jádasa. Do této chvíle neřekla nic kromě několika slov týkajících se běžných věcí.

Pozvedla tvář k nebesům a Zoroaster okouzleně sledoval čisté jemné tahy dívčina obličeje.

„Toto znamení chce nám lidem připomenout,“ pronesla rozechvělým hlasem, „že máme pevně stát na zemi, která nás zrodila, ale s hlavou obrácenou k nebi, k Ahura Mazdovu sídlu, z něhož na nás proudí všechna síla a dobrota.

Jestliže odtamtud načerpáme sílu, máme ji v péči o jiné lidi vysílat do stran a svou láskou obsáhnout všechno, co ji potřebuje.

Bratři a sestry, všimněte si ale, že kříž má čtyři ramena stejně dlouhá: všechno má být souměrné. Tak jako usilujeme vzhůru k nebi, tak se máme pevně přidržovat země.

Když budou všechny vaše myšlenky a činy odpovídat tomuto svatému měřítku, budou moci i z vás šlehat paprsky síly a rozněcovat v druhých lidech plameny!“

Vtom se ozval jakýsi mladík:

„Jádaso, vysvětlila jsi, jaký význam má toto znamení pro nás lidi. Nevidíš, že se v mnohem větší míře týká Saošjanta? Saošjant přichází shůry, ubírá se dolů, s láskou se sklání k lidem a rozpíná svou pomáhající náruč vstříc všem.“

Toto znamení říkalo každému něco jiného, a přece to bylo v podstatě jedno a totéž. Toho večera ukončil Zoroaster rozpravu slovy:

„Tak jako s tímto znamením je to s každou pravdou. Každý národ si ji vyloží tak, jak ji vidí. Jeden národ objeví určitý Ahura Mazdův zákon, druhý národ objeví zase jiný. Tak je to chtěno.“

Zpozoroval, že lidé chtějí pokračovat v debatě, ale odkázal je na příští den.

Nazítří k němu časně zrána zavítal Názim.

„Přicházím tak brzy, protože bych si rád s tebou promluvil,“ začal trochu nejistě. „Ovšem jestli teď chceš být sám s Ahura Mazdou, dej mi vědět, kdy pro mě budeš mít čas.“

„Jsem rád, že jsi přišel. I já bych si přál s tebou mluvit,“ svěřil se mu Zoroaster ochotně.

Věděl, že nastal čas, kdy se rozhodne o jeho dalším pozemském životě.

Oba muži zamířili do zahrady, která vypadala ve svěžím ránu nepopsatelně líbezně.

„Poslyš, Zoroastře,“ spustil Názim, „mluvil jsem s Jádasou. Má v úmyslu jít s tebou k cizím lidem, aby pomáhala ženám jejich kmene. Říká, že jí byl tento úkol přidělen shůry. Byla na to v posledních týdnech několikrát upozorněna. O tom ti určitě bude vyprávět sama.

Vím, že jí musím dovolit odejít, protože by to byl nevděk vůči dobrotivému, moudrému Bohu, kdybych jí v tom zabránil. Ale je mi těžko u srdce. Kdo jí zajistí pozemskou ochranu?

I kdybys tam byl zároveň s ní, víš, že není správné, aby dívka odešla z otcovského domu sama. Proto tě prosím: domluv jí, aby si vzala za muže syna našeho souseda. Ten by ji mohl doprovázet.“

A bylo to venku! Názim si oddechl. Věděl, že jeho návrh je v rozporu s vůlí jeho dcery, ale příliš ho ovládala otcovská starostlivost.

Zoroaster laskavě pohlédl na starého muže.

„Mohu vzít Jádasu s sebou jen tehdy, když mne bude následovat jako má žena,“ prohlásil klidně.

„Jako tvá žena?“ zvolal stařec v domnění, že neslyšel správně. „Co říkáš: jako tvá žena?“

„Vím, že jí nemám co nabídnout kromě sebe, ale doufám, že mě neodmítne.“

„Tebe odmítnout? Připravovatele cesty?“ Stařec byl jako smyslů zbavený. „To jí musíš povědět sám.“ S těmito slovy se vzdálil tak rychle, jak mu to jeho staré nohy dovolily.

Zoroaster stál sám mezi záplavou vonících květů. Kolem něho to vyzvánělo, zpívalo a jásalo a jeho srdce radostně přizvukovalo.

Ze vzdálenější zahrady, kde rostly léčivé byliny, přicházela Jádasa. Zoroaster ji pozdravil, takže zamířila k němu.

„Mluvil s tebou můj otec, pane?“ oslovila ho a přistoupila k němu.

„Ano, oznámil mi, že si přeješ jít k těm ubohým ženám. Mám z toho radost, Jádaso, ovšem vezmu tě s sebou jen tehdy, když budeš chtít jít se mnou jako má žena. Odhodláš se k tomu?“

„Nebudu překážkou na tvé cestě?“ zapochybovala tiše.

„Nebudeš překážkou, ale družkou, která doplní mé dílo, pomocnicí, kterou mně určila Ahura Mazdova dobrota!“

„V tom případě s radostí půjdu s tebou.“

Řekla to zcela prostě, Zoroaster však věděl, že získal to nejlepší, co mu mohl přinést jeho pozemský život.

Ruku v ruce kráčeli k Názimově domku. Otec byl stále ještě celý omámený. Kdysi si představoval Jádasin sňatek úplně jinak. Pak se vzdal všech svých světských plánů, aby jimi své dítě netrápil. A teď dostal toho nejlepšího syna, jakého si mohl přát! Bylo to nepochopitelné.

Po snídani, při níž Zoroaster oznámil oběma svým průvodcům, že se ožení s Jádasou, poprosil dívku, aby mu povykládala o svých viděních, pokud mu je může vylíčit. Ochotně jeho prosbě vyhověla.

Často vídala vznešenou bílou postavu. Pokaždé přitom dostala příkaz, aby se ujala opovrhovaných, nevědomých žen.

Naposled jí vznešená postava oznámila, že sám připravovatel cesty ji zavede k nejubožejším ze všech žen. Nakonec s úsměvem dodala:

„Připravovatel cesty tě o něco požádá. Vyhov jeho prosbě. Bude to pro tebe požehnáním.“

„Jsou u vás nějaké zvláštní zvyklosti, když se dva lidé spojují na celý život?“ zjišťoval Zoroaster, jemuž záleželo na tom, aby vyrazil na cestu co možná nejdřív.

„Zatím jsme se přidržovali zvyklostí našich otců. Dvojice se postavila do středu všech shromážděných příslušníků kmene a slíbila si, že si bude věrně patřit. Pak jim požehnal otec děvčete. Tím všechno skončilo.“

„I my se tak zachováme,“ rozhodl Zoroaster.

Ještě téhož dne večer se Názim nad oběma pomodlil před tváří všech lidí z osady. Projevovali nesmírnou radost, když slyšeli, že Saošjantův připravovatel cesty si zvolil za ženu dívku z jejich středu. Rozuměli ale jeho volbě, protože nebylo líbeznější a čistší dívky nad Jádasu.

Po ukončení krátké slavnosti, při níž však nebyl zapálen oheň v posvátné nádobě, se lidé přesunuli na druhé prostranství.

Tentokrát se sem mohly dostavit i ženy, jednalo se totiž především o ně.

Ženy i dívky by šly všechny rády s Jádasou. Bylo by pro ně radostí i ctí, kdyby ji mohly doprovodit. Jádasa ovšem neprováděla výběr podle vlastního uvážení, ale dala se vést hlasy, které jí v noci zprostředkovávaly mnoho pravd.

Také na poradním místě se Názim napřed pomodlil a prosil, aby Ahura Mazda požehnal jejich rozhodnutí a zabránil jim jednat nesprávně.

Pak vstoupila do kruhu Jádasa a vyvolala jména pěti žen, které si vybrala za svůj doprovod. Byly to starší, silné a rázné ženy, které se vzorně staraly o své domy i děti. Proto se od nich dalo očekávat, že ukážou zanedbaným ženám, co je potřebné a správné.

Bylo rozhodnuto, že se vydají na cestu o nejbližším úplňku. To pokládali za zvlášť šťastný začátek svého poslání. I když Zoroaster cítil vnitřní pobídku, aby začal plnit svůj úkol co nejdřív, smířil se s odložením cesty asi o sedm dní, protože cítil, že se tady musí z určitého důvodu ještě zdržet.

Když se dohodli na tom, co se týkalo výpravy, opustila Jádasa se ženami kruh mužů, aby zařídily, co bylo nutné provést za jejich nepřítomnosti.

Muži ještě podrobně projednávali změny, které hodlali zavést v osadě. Během debaty zazněla i obava, jestli odchodem Jádasy neztratí spojení s vyššími úrovněmi.

„Neobávám se, že bychom se dál nesnažili ze všech sil,“ projevil svůj názor muž, jehož napadla tato myšlenka, „ale Jádasa u nás působila jako kněžka a věštkyně. Když nám ji teď odvedeš, Zoroastře, nebudeme mít nikoho, kdo by nám odpovídal na mnoho našich otázek, na které nám Jádasa zprostředkovávala odpovědi ze Světla.“

„Není jistě Ahura Mazdovou vůlí,“ uklidnil Zoroaster vzrušené muže, „abyste zůstali bez pomoci. Neodvádím vám Jádasu z vlastního rozhodnutí. Bůh sám mi ji určil za pomocnici. A já zde nemohu zůstat, jinak bych nesplnil svůj úkol.“

„Viď, že budeš i nadále vzpomínat na naši osadu jako na svůj domov a budeš se do ní stále vracet,“ poprosil ho Názim a připravovatel cesty mu to slíbil.

„Myslím,“ dodal Zoroaster po chvíli, „že se o vás již Ahura Mazda postaral. Určitě se to v nejbližších dnech nějakým způsobem projeví. Poprosím ho, aby vám dříve, než vyjedeme, přišla pomoc.“

V noci Zoroaster vyšel z domku, ve kterém bydlel se svými dvěma průvodci, a podle svého zvyku se snažil dosáhnout pod hvězdnou oblohou spojení s vyššími světy.

I když měsíc svítil jen jako malý srpek, neubralo to noci na jasu. Zoroastrovi se zdálo, že se hvězdy ještě nikdy tak silně netřpytily.

Bylo toho tolik, co chtěl vyslat ke trůnu Nejvyššího! Měl v úmyslu poděkovat za to, jak byl ve svém životě dobrotivě veden, i za to, že mu Bůh daroval družku, která mu bude pomáhat v jeho díle. Hodlal také vyslovit dík za všechno, co se stalo s dušemi těchto lidí.

Z toho samovolně vytryskla horoucí prosba, aby tyto duše nezůstaly bez vedení. Názim je jistě správný muž, ale je starý, a kromě toho se jen stěží dokáže vymanit z navyklých myšlenkových pochodů.

Ten, kdo by chtěl vést tyto otevřené lidi, by musel potlačit vlastní chtění. Všechno, co by jim říkal, by musel čerpat z hlubokých zdrojů, které jsou prozářeny silou shůry.

A Zoroaster snažně prosil, aby Ahura Mazda probudil pro tyto lidi někoho, kdo by je mohl vést. Pak se klidně posadil před domkem a rozjímal. Věděl, že vyprošená pomoc přijde.

Zatímco jeho tělo takto odpočívalo, jeho duše putovala vlastními cestami, jak to někdy dělala. Bylo jí, jako by se ocitla uvnitř jakési jasem prozářené stavby, která zářila zlatem a světlem. Kromě tohoto jasu nebylo vidět nic. A jeho duše stála uprostřed toho úplně sama.

V tomto osamění vycítila, že je obklopena nadpozemskou silou. Zmocnila se jí posvátná úcta a bázeň.

Náhle jí připadalo, že už nestojí v místnosti, ale že se začíná vznášet, jako by byla jemně a polehoučku unášena vzhůru, stále výš a výš. Stavba však neměla konce, protože čím výš byla duše vynesena, tím výš se stavba klenula nad ní.

Duše nebyla schopna vnímat nic jiného, i když ji určitě obklopovalo leccos jiného. Pak se zdálo, že přestala i vnímat, a zůstaly jen úcta a uctívání.

A stavbou se rozlehl hlas, který byl mohutný jako burácení bouře, a přece něžný jako šumění vánku:

„Připravovateli cesty, slyš:

Lidem, kteří jsou pro to zralí, máš oznámit Boží přikázání, aby měli pevné vodítko, jehož by se mohli přidržovat na své cestě životem.

Bůh je Nejvyšší. Mimo něho není nic.

Všechno, co konáte, konejte k jeho cti, pak to vám samotným přinese největší užitek.

Nepovažujte se za cennější než všechno ostatní, co bylo stvořeno. Rostliny i zvířata si zachovaly větší čistotu než vy. Nezapomeňte na to. Máte je chránit a opatrovat, za to vám budou pomáhat.

Nezapomeňte, že tento malý viditelný svět, který vám byl dán, je jenom nesmírně malou částečkou velkého neviditelného světa, jehož existenci můžeme jen tušit. Uvědomte si, že každý z vašich kroků vede také neviditelným světem, a jděte tak, abyste mohli obstát.

Udržujte spojení se služebníky Nejvyššího vždy nezkalené. Jestliže budete správně prosit, budou přivádět vaše prosby k němu. Především ale děkujte a ať se váš dík změní v radostné působení!“

Hlas umlkl. Do Zoroastrovy duše se však tato slova navždy vryla.

Tělo procitlo. Celý rozechvěný svým prožitím se Zoroaster odebral na lůžko a znovu a znovu uvažoval o těchto nesmírně závažných slovech i o tom, jaký mají pro lidi význam.

Pro prosící obyvatele osady tím dostal pomoc. Byla sice jiného druhu, než očekávali, ale pokud se lidé budou stoprocentně řídit těmito přikázáními, velmi jim to pomůže. Potom také nebudou potřebovat žádného vedoucího představitele, který by jim říkal, co mají dělat a čeho se mají vyvarovat.

Příštího dne připravovatel cesty navštívil Jádasu v její zahradě plné bylin, aby jí pověděl o svém prožití. Pohlédla na něho jasnýma, zářícíma očima.

„Vím, s čím přicházíš, Zoroastře. I moje duše směla dnes v noci slyšet svatá přikázání, abychom je oba znali a nikdy je nezapomněli. Jak nesmírně veliké je Ahura Mazdovo milosrdenství, že nám lidem zjevil svou svatou vůli vyjádřenou slovy!“

„Svou vůli vyjádřenou slovy!“ opakoval Zoroaster v blaženém zamyšlení. „Víš vůbec, Jádaso, co jsi tím řekla?“

Nevěděla to. Musela to prostě vyslovit a to bylo správné. Stávalo se jí to často: řekla, co cítila, a přitom jejími ústy mluvil někdo vyšší.

A Zoroaster znovu děkoval Bohu za družku, kterou mu dal.

Večer předstoupil před shromáždění a oznámil přítomným lidem, co prožil. Jeho líčení daleko přesáhlo jejich chápavost. Neuměli si představit, že by duše oddělená od těla mohla žít vlastním životem.

Nehloubali však o tom. Z toho, co jim Zoroaster sdělil, přijali tolik, kolik byli schopni pochopit. Svatým přikázáním ale porozuměli.

Napřed je seznámil se všemi. Pak se shodli na tom, že s nimi v nejbližších dnech bude každý večer mluvit vždy o jednom přikázání. Ještě dnes začali s prvním a Zoroaster se jim snažil vysvětlit nesmírný význam slov „já jsem“.

Jejich myšlení bylo příliš dětské, než aby tomu mohli zcela porozumět. Nebyli schopni pochopit, že Ahura Mazda měl zapotřebí říci „Já jsem“, protože se domnívali, že ho musí každý člověk vycítit a vědět o něm.

Zatímco Zoroaster byl rozechvěn božskou velikostí těchto slov, musel zažít, musel se setkat s tím, že druzí lidé je pokládali za něco běžného.

„Chtěl bys, aby tomu bylo jinak, příteli?“ podotkla Jádasa, když s ní o tom druhý den ráno rozmlouval. „Mějme radost z toho, že naši lidé nepochybují o věčných věcech.

Vzpomeň si, jak byli dříve pod vlivem zla. Tenkrát jsme s nimi zažili něco hrozného. Je to jako zázrak, že teď ještě horlivěji usilují k dobrému. Někdy to sama nechápu. Je to zvlášť velká Ahura Mazdova milost.“

Večer pak Zoroaster vyložil lidem druhé přikázání. Přitom poznali, co se od nich požaduje. Každý byl schopen uvést nějaký příklad, jak často se provinil proti tomuto přikázání.

Vykládali o tom bez ostychu, i když se tím přiznávali k velkému pochybení. Jakmile k tomu mohli připojit „to bylo dřív, než jsi k nám přišel“, mysleli si, že je všechno smazáno.

Než se toho večera rozešli, přál si jeden mladší muž vědět, jestli by ho někteří z nich nemohli doprovázet podobně, jako ženy doprovázejí Jádasu. Už o tom mezi sebou mluvili. Chtějí se učit a pomáhat mu.

Slíbil, že jejich prosbu předloží svému světlému pomocníkovi. Bez svolení shůry nechtěl nic podnikat.

V noci, pod nebeskou klenbou posetou hvězdami, se na to dotázal a dostalo se mu odpovědi, aby tentokrát mladé lidi s sebou ještě nebral. Ale až půjde dál k jinému kmeni, pak ať je zavolá. Zatím se mohou vnitřně i zevně připravovat.

Večer jim toto rozhodnutí oznámil. Měli z něho velkou radost, i když pro ně nebylo lehké, že musí čekat.

„Co myslíš, jak dlouho asi bude trvat, než naučíš ty zbědované lidi všemu, čemu je máš naučit?“ zajímalo je.

Uvedl, že to může trvat několik měsíců, možná i víc než rok. Znovu je ale upozornil, že rozhodnutí přišlo shůry. Tomu se podřídili.

Dny i večery plynuly pravidelně. Jádasa, která stále ještě žila u otce, se chystala na cestu.

Názim měl v úmyslu dát jí jednoho ze svých bílých koní, ale Zoroaster si ho vzal sám a přenechal ženě Bleska.

Při té příležitosti si vzpomněl, že doma už na něho zřejmě čeká velký počet koní. Možná se mezi nimi vyskytují i takoví, které by mohl potřebovat. Kdy se však dostane domů?

NADEŠEL sedmý den. Všichni byli radostně vzrušení, i když jim bylo líto, že je Jádasa opouští. Vždyť kdykoliv se sem vrátí, bude to jen nakrátko.

Ještě nikdy se nestalo, aby se některá dívka provdala jinam! Ale Jádasa byla vždy jiná než ostatní.

Rychle se rozloučila, aby tím svému starému otci ulehčila chvíli, kdy se jejich cesty rozcházely. Pak odjela po Zoroastrově boku do svěžího jitra. Následovaly ji ženy, které si radostně povídaly.

Průvod uzavírali Murza s Marzarem. Každý z nich měl ještě na starosti jednoho naloženého nákladního koně.

Sotvaže jim osada zmizela z očí, už se přihlásili malí pomocníci. Jádasa je s radostí pozorovala. Zoroastra, který předtím netušil, že i ona je může vidět, to velmi uklidnilo. Věděl, že jeho žena nikdy nezůstane úplně bez pomoci.

Navečer postavili tři stany. Jádasa vstoupila s údivem do bílého stanu, který se jí měl stát na dlouhou dobu domovem. Smí odpočívat pod znamením Saošjanta! Byly to zázrak a radost zároveň.

Dny společné jízdy, kdy spolu rozmlouvali o mnoha věcech, byly nádherné. Zoroaster sděloval Jádase všechno, co věděl o lidech, u kterých měli společně působit.

Mimo jiné ji varoval, aby v okolí osady netrhala plody. Uklidnila ho však.

„Protože mohu vidět malé pomocníky a rozumět jim, jsem chráněná i před rostlinami tak jako ve všem, Zoroastře,“ poznamenala vesele. „Když vidím rostlinu, kterou neznám, ihned mi jakýsi hlásek pošeptá, zda je dobrá a léčivá, nebo jestli má škodlivé účinky.“

„Jaká byla tvá matka, Jádaso?“ zatoužil vědět Zoroaster, který přemýšlel o její bytosti. Jeho prosba zazněla nenadále, ale Jádasa ji okamžitě pochopila.

„Protože má matka zemřela hned poté, co mi darovala život, musela jsem požádat cizí lidi, aby mi o ní vyprávěli. Všichni chválili její slunnou povahu a ochotu pomáhat druhým lidem. Znala toho hodně, co jiní neznali. Jestliže někdo onemocněl, zavolali ji.“

Když večer přerušili jízdu, aby si odpočinuli, ženy připravily pokrm, zatímco muži postavili stany a postarali se o koně.

Večeřeli odděleně; Jádasa zůstala u svých žen. Po jídle všichni společně usedli na vonící lesní půdu porostlou mechem a naslouchali Zoroastrovu vyprávění. Tyto informace byly vždy poučné i pro ženy.

Murzovi a Marzarovi bylo téměř líto, když se konečně za několik dní před nimi objevila osada. Ty tam byly chvíle, které strávili spolu v důvěrném kruhu. Zoroaster i Jádasa se budou věnovat své práci a už na ně budou mít jen málo času.

Jako by Jádasa zahlédla tyto myšlenky, obrátila se na Murzu:

„Teď budete muset vydatně pomáhat Zoroastrovi, zatímco já se budu věnovat ženám. Je nutné mnoho vykonat a promluvit s lidmi o mnoha věcech. Zoroaster se nebude moci bez vás obejít.“

Její poslední slova přerušil ohlušující řev.

Rozestavěné hlídky ohlásily tímto bouřlivým způsobem Zoroastrův příjezd.

Když připravovatel cesty tak dlouho nepřicházel, zmocnila se lidí velká úzkost. Obávali se, že se na ně Ahura Mazda příliš rozhněval a nedovolí, aby jim Jádasa a připravovatel cesty přišli na pomoc.

Někteří muži však utěšovali ostatní a rozhodli se, že budou neustále stát na hlídce. Jakmile v dálce zahlédnou blížící se jezdce, spustí pokřik.

Teď se všichni muži sbíhali, aby projevili svou radost. Zoroastrův stan byl opět vztyčen na stejném místě jako dřív. Jádasa zatím zůstala pod ochranou průvodců a Zoroaster zamířil do osady, aby se pozdravil i s těmi, kdo zůstali v domcích.

Jednotlivé ženy zvědavě a žádostivě vykukovaly ze dveří. Byly zklamané, že nevidí Jádasu. Ale připravovatel cesty na ně vesele volal, že se k nim jeho žena přijde ráno podívat.

A druhý den ráno také přišla, slunná a odhodlaná pomáhat.

S úsměvem vcházela do nízkých, hrozně špinavých domků a ženy se začaly hanbit za nečistotu, která čpěla ze všech koutů.

Hleděly na prostý Jádasin oděv, jehož jedinou ozdobou byla čistota. Dívaly se na její štíhlé čisté ruce, které se neštítily zasáhnout všude tam, kde to bylo potřeba. A v ženách, které nikdy neviděly nic lepšího, se náhle probudilo vroucí přání podobat se tomuto vzoru.

Přesto musela Jádasa ze začátku vyvinout velké úsilí, aby překonala plachost žen. Nemohla z nich téměř dostat slovo, mluvily jen jejich oči. Upíraly je na Jádasu prosebně či naplněné vděčností, nebo jim začaly zářit obdivem.

Uplynulo mnoho dní a navenek se nezměnilo ani to nejmenší.

Jádasa se ještě neodvážila přivést své ženy na pomoc do domků, takže je zaměstnávala nejrůznějšími pracemi. Především je přiměla, aby umývaly různé předměty v lesním potůčku, který vesele uháněl kolem osady.

Pak si uvědomila, že nesmí postupovat příliš nesměle. Zavolala si dceru nejstaršího a požádala ji, aby jí pomohla. Dívka bude mít jistě velký vliv na ženy a toho musí využít.

Pověděla jí, že je také dcerou představitele osady, a že proto chápe, jak ráda by dívka osvědčila svou ochotu pomáhat.

Ánara užasla. Co si o ní tato cizí paní myslí? Má jí říci, že ji nic podobného ani nenapadne? Ba ne, raději se pokusí udělat ze sebe takovou, jak to paní vyjádřila.

Horlivě slíbila, že s ní bude usilovně spolupracovat, a požádala ji o pokyny, co má udělat.

Jádasa navrhla, aby se pokusily vyčistit jeden domek po druhém. Neměly by začít obydlím představitele osady?

„Ach ne,“ řekla Ánara navenek skromně, v duchu ale byla rozhodnutá nejprve vyčkat, co se bude odehrávat jinde.

Jádasa se usmála. Dobře věděla, co k tomu dívku vedlo.

„Dobrá, začneme z opačného konce osady,“ navrhla, aby jí vyhověla. „Jdi tam do toho velkého domku a požádej lidi, ať vyjdou ven, abychom mohly uklidit. Já dám zatím zavolat své ženy.“

Ánara zmizela ve stavení. Jádasa poslala Murzu pro ženy. Přišly nejen rády, ale i velmi zvědavé.

Na druhé straně osady se kolem velkého domku rozlehl křik a stále se stupňoval. Ženy a děti nejspíš nechtěly dobrovolně opustit své obydlí, kde se ve špíně staré desítky let cítily spokojené.

Ánara pravděpodobně použila násilí.

Náhle totiž z domku vyběhlo asi dvouleté děcko a bylo tak vystrašené prudkostí, s jakou se ocitlo na čerstvém vzduchu, že přestalo křičet. Uvnitř obydlí ale povyk nepřestával. Zatímco Jádasa spěchala podívat se, jestli se dítěti něco nestalo, vyběhlo z domku druhé a po něm třetí děcko. Pak následovaly dvě malé ovečky a nakonec byla před práh vystrčena vřískající žena.

„Jedna z vás mi musíte pomoci,“ volala Ánara plná bojovného zápalu. „Je tam ještě babička a nechce ven!“

Dvě pobavené Jádasiny pomocnice vběhly dovnitř a rázně vynesly ven vzpouzející se stařenu. Její šklebící se obličej prozrazoval, že už dlouho nespatřila denní světlo.

Jádasa dala pokyn svým pomocnicím, aby příště postupovaly méně násilně. Byla však ráda, že je domek prázdný. Ženy i děti se v přítomnosti mnoha čistě oblečených žen uklidnily a zvědavě na ně hleděly.

Jádasa statečně vstoupila do silně páchnoucího obydlí. Kdyby tady nebyla, její pomocnice by ztratily odvahu. Bylo to příliš hrozné.

„Mám zavolat muže, aby vyklidili to nejhorší?“ prohodila Jádasa. Chtěla tím ve svých pomocnicích probudit ctižádost.

Počítala správně: žádná z žen nepokládala za nutné, aby jim museli pomáhat muži. Chtěly se samy zhostit svého úkolu.

Uklízely a činily se jako nikdy předtím. S postupující prací rostla i jejich dobrá nálada, takže se daly do zpěvu.

Jakmile ženy ze sousedních domků uslyšely zpěv, přišly se podívat, kdo tady tak vesele pracuje. Když je uviděla Ánara, vzpomněla si, že má jít příkladem. Horlivě se pustila do práce a měla radost z obdivu, který tím vyvolala.

Co všechno se zde muselo v každém směru změnit a zlepšit!

Náhle se od stále početnějšího zástupu přihlížejících žen oddělila dívka, vběhla do domku a začala horlivě pracovat s ostatními.

„Mirno,“ zvolala rázně Ánara, „tady nemáš co pohledávat! Hleď si svého domku, máš v něm určitě dost špíny, kterou je nutné uklidit.“

Dívka se smutně podívala na Jádasu a ta vlídně poznamenala:

„Nech Mirnu pomáhat, Ánaro. Vítáme každou pomoc. Až přijde na řadu její obydlí, budou jí ostatní ženy také pomáhat. Čím více žen bude pracovat, místo aby jen přihlížely, tím dříve budeme s touto prací hotovy.“

Mirna vděčně pohlédla na Jádasu a pustila se opět do práce. Povzbuzené jejím příkladem se chopily práce ještě další dvě dívky a několik přihlížejících žen se rozběhlo ke svým domkům.

A hle! Najednou se tatáž horlivá činnost rozproudila i v jiných domcích.

Jádasa to zaznamenala s radostí. Dala svým pomocnicím pokyn, ať se podělí i o ostatní domky, aby byla práce všude vykonána důkladně a správně. Pak zavolala ženu, v jejímž obydlí právě pracovaly, a chtěla vědět, jestli nechce přiložit ruku k dílu. Je to přece její vlastní domov, který teď bude čistý a mnohem krásnější.

„Ne, nebudu vám pomáhat!“ zlostně odsekla žena. „Nevolala jsem vás. V mém domku nemáte co pohledávat. Jenom samy dokončete, co jste začaly.“

„To také s radostí provedeme,“ odpověděla jí Jádasa s klidem. „Myslela jsem, že je ti dlouhá chvíle, když se tak nečinně díváš. Ale víš, co můžeš udělat? Tak jako my jsme přišly uklidit tvůj domek, můžeš jít uklízet jinam.“

Její návrh se ženě zamlouval. Přenechala děti péči své staré matky, které se zmocnil úžas a celá ožila, a vtrhla s úšklebkem do sousedního domku. Popadla tam děti a vyhodila je ven mnohem nešetrněji, než se to přihodilo jejím dětem.

Pak došlo mezi ní a obyvatelkou domku k hlučné výměně názorů. Skončila tím, že obě ženy svorně vynášely špínu ven.

To bylo víc, než Jádasa očekávala. Těšila se, až o tom bude večer vyprávět Zoroastrovi.

Ani on mezitím nezahálel. Během jednoho z prvních večerů vyprávěl zdejším mužům o posvátném prostranství v Jádasině domově a vzbudil v nich touhu mít něco podobného.

A protože muži měli zjevný smysl pro krásu a vyznali se také v uměleckém zpracování kamene i v okrasné úpravě okolí, dalo se očekávat, že toto místo bude velmi pěkné.

Kromě této práce je však Zoroaster učil. Vysvětloval jim, jak se mají chovat a ovládat, aby se jejich mravy zjemnily, mluvil s nimi o věčných věcech a dal se plně do služeb tohoto zpustlého kmene.

Ženy a dívky přestaly obsluhovat muže při jídle, protože Jádasa projevila svou nelibost. Přísně také trvala na tom, že bude se svými ženami jíst odděleně, aby tím dávaly dobrý příklad.

Zatímco po večeři Jádasa odcházela se svými ženami odpočinout si po celodenní námaze, Zoroaster vždy zamířil na shromaždiště mužů, aby poučoval všechny, kdo tam zavítali.

Zdálo se, že není nikdy unavený. Murza ho často napomínal a zmiňoval se o jeho dřívějším těžkém onemocnění, ale Zoroaster se všem výstrahám smál. Cítil, že jeho síly neustále vzrůstají.

A v této době nejhorlivější práce se k němu jednou v noci dostavil Ahura Mazdův světlý posel a upozornil ho:

„Zoroastře, blíží se čas slavnosti na hoře. Kvůli své práci jsi zmeškal už jednu slavnost. Mělo to tak být, protože bylo chtěno, aby lidé zatoužili po opravdovém zvěstování Boha. Kdyby ses ale nezúčastnil slavnosti i tentokrát, přerušil bys mnoho cest k jejich duším. Atravan se již holedbá, že se ze strachu před ním hoře vyhneš.

Ponech zde Murzu, aby ochraňoval Jádasu a její ženy, a jeď s Marzarem nejkratší cestou k Háfizovi. Zajdi za atravanem a promluv s ním.

Jakmile to bude potřeba, dostaneš další pokyny. Neotálej však ani jediný den!“

Zoroaster vůbec nechápal, jak mohl zapomenout na slavnost. Když se o tom ráno zmínil Jádase, uklidnila ho:

„Bylo to tak chtěno, příteli. Při své horlivé činnosti jsi zapomněl, jak ubíhá čas. Cítím, že budeš mít s atravanem těžkosti. Mé myšlenky tě ale budou doprovázet a nabádat tě ke klidu.“

„Kdybys tak mohla jet se mnou ty sama, Jádaso,“ zalitoval Zoroaster.

„Ještě k tomu nenadešel čas. Nemohu odtud odejít a nechat ženy, aby byly odkázány samy na sebe. Zatím se toho odehrálo jen málo. Zevně se už sice mnohé změnilo, ale teprve teď mohu začít vyučovat nevědomé duše, aby ženy díky prožití poznaly, proč k tomu všemu došlo.

Bude také mnohem lepší, když po své předchozí nepřítomnosti přijedeš na horu bez ženy. Muzra se mezitím ujme mužů. Myslím si, že to potřebuje ke svému růstu, protože jeho duše se obdivuhodně rozvíjí.“

Když Zoroaster oznámil, že má v úmyslu ihned odjet, lidé začali hořekovat. Uklidnili se teprve po jeho prohlášení, že se určitě vrátí, neboť u nich zanechává svou ženu.

Poté, co mu Murza slíbil, že se bude starat o všechno, co bude potřeba, odjel spěšně s Marzarem bez zvláštního rozloučení.

„Nejkratší cestou,“ řekl mu světlý posel.

A stejně na něho volali i maličcí, kteří ho vedli hornatou krajinou i bažinami po málo používaných stezkách. Ani v noci mu nedopřáli delší chvíli oddechu.

Jen co si koně trochu odpočinuli, jízda pokračovala. A Zoroaster ani Marzar nereptali, i když často cítili velkou únavu.

PŘESTOŽE velmi spěchali, museli jet celých šest dní, než dorazili do hlavního města. Bez meškání zajeli do paláce a Zoroaster ihned navštívil knížete.

Háfiz jej radostně uvítal. Očekával ho.

„Kolik dní nás ještě dělí od slavnosti?“ zjišťoval Zoroaster bouřlivě, sotvaže se pozdravili.

„Musíme vyrazit nejpozději za pět dní, přicházíš v pravou chvíli, příteli,“ informoval ho Háfiz.

„Takže se okamžitě vypravím k atravanovi,“ rozhodl se Zoroaster.

Kníže se domníval, že tentokrát by mohli pro kněze poslat. Připravovatel cesty si však uchoval v mysli pokyn světlého posla: „Zajdi za atravanem.“ Chtěl se jím proto řídit.

I když velmi toužil dovědět se něco o Čadžavovi, zatím od toho upustil. Nechtěl nic zameškat. Vnitřně klidný a odhodlaný, protože se celou cestu připravoval na tuto chvíli, opustil palác, aby si promluvil s atravanem.

Kněz na něho už čekal. Přestože byl Zoroaster ve městě teprve krátce, zpráva o jeho příjezdu se již všude rozšířila.

Proto měl kněz čas, aby se vzchopil a zkoncentroval v sobě veškerý odpor, jehož byla jeho duše schopna. Návštěvníka však uctivě pozdravil, protože ho ohromila samozřejmá vznešenost, která z něho vyzařovala.

Připadalo mu, že Zoroaster ještě víc vyrostl a že převyšuje všechny lidi nejen duchovně, ale i tělesně. A na jeho čele zářilo Ahura Mazdovo znamení. To si atravan sice neuměl vysvětlit, jeho záře si však musel všimnout i on.

Po výměně pozdravů oba muži zmlkli. Jeden čekal, zda začne ten druhý. Atravan, jemuž začalo být mlčení nepříjemné, to nevydržel.

„Máš v úmyslu zúčastnit se slavnosti na hoře, Zoroastře?“ zeptal se nedočkavě.

Host přisvědčil.

„Poslední slavnost ji zameškal. Myslel jsem si, že na ni přijdeš.“

Zoroaster mlčel. Co na to měl říci? A opět se ujal slova kněz:

„Rádi tě uvidíme na slavnosti, ale nezapomeň, že tam budeš návštěvníkem jako všichni ostatní.“

„Co tím myslíš, atravane?“ zkoumal udivený Zoroaster klidným hlasem.

„Myslím tím, že na slavnosti nesmíš promluvit. Jsi návštěvníkem slavnosti, ale ne jejím knězem. Promluvím jen já. Tentokrát nebudou nic vykládat ani kněžky, protože ti tehdy bez mého dovolení umožnily, abys hovořil.“

„Mám na Ahura Mazdův příkaz něco zvěstovat lidem,“ pronesl připravovatel cesty s jistotou. „Promluvím. Přišel jsem k tobě proto, abych s tebou mohl všechno v klidu probrat.

Uvědom si, atravane, že jsme oba služebníky nejvyššího Boha. Učme proto lid společně. Jen tak může na naší práci spočinout požehnání.“

„Jsi na omylu,“ prudce ho přerušil atravan. „Jsem služebníkem Mithry, k jehož cti se slavnost koná. Budu hlásat o Mithrovi a o bozích, ať to chceš nebo ne.“

„Víš přece, atravane,“ pronesl Zoroaster smířlivě, „že všichni bohové jsou vykonavateli Ahura Mazdovy vůle, že jsou sami služebníky.“

Kněz, který to považoval za ohrožení své důstojnosti a svého vlivu, prudce zvolal:

„Chceš připravit Mithru o slavnost, stejně jako jsi mu vzal uctívání lidí a neustále mu je bereš. Tím se chceš stát v očích lidí jen ty sám ohromně velkým. Odejdi, odkud jsi přišel, a tady nás neruš. Možná jsi i ty takovým podvodníkem, jakým byl falešný Zoroaster, o kterém jsi vyprávěl!“

Zoroaster nereagoval na knězova obvinění a prohlásil pevným hlasem:

„Atravane, zakazuji ti účast na slavnosti! Člověk takového smýšlení nemůže být dál knězem.“

Postižený muž se posupně zasmál:

„Jak mi chceš zabránit, abych se tam objevil, jestliže budu chtít přijít?“

„To není má věc, ale toho, který mi právě přikázal, abych tě sesadil,“ poznamenal Zoroaster chladně.

Bez dalších slov pak opustil muže překypujícího zlobou a vrátil se do paláce. Uchýlil se do své komnaty, aby získal duševní rovnováhu, protože přes vnější klid to v něm bouřilo.

Jednal správně? Domníval se, že jasně slyší hlas, jak mu sděluje, co má vyslovit. Volal světlého posla.

„Dobře jsi učinil, Zoroastře,“ potvrdil světlý posel. „S takovými lidmi, jako je atravan, nelze jednat shovívavě. Kdyby mu byl umožněn přístup na tuto slavnost, mohl by způsobit příliš mnoho škody, neboť nezná nic jiného než sebe sama. Ani když se dovolává Mithry, neodpovídá to skutečnosti. Zřekl se i bohů, protože vidí, že mu již nepomáhají.

Úřad atravana se stane zbytečným, jakmile ty sám budeš provádět slavnosti správným způsobem.

Dej si zavolat kněžky a mobedy a pouč je, co mají dělat.“

Když se posel vzdálil, Zoroaster se ještě dlouho modlil. Potom navštívil Háfize.

Knížete vůbec nepřekvapilo, co mu připravovatel cesty oznámil.

„Věděl jsem, že k tomu dojde. Poslední slavnost byla bezobsažná a studená,“ přiznal vážně. „Pojďme k Čadžavovi, určitě touží slyšet, jak se ti vedlo.“

Zoroaster se upřímně zaradoval ze zprávy, že stařec ještě žije. Je asi už velmi starý!

„Zoroastře, můj synu a pane,“ uvítal vstupujícího připravovatele cesty, „bylo mi zjeveno, že přijdeš. Teď se u nás usídlí Pravda a bude jasno.“

Zoroaster mu pověděl o rozhovoru s atravanem a o významném obratu, který tím nastal. Také Čadžava považoval za zcela samozřejmé, že atravana bude možné postrádat, jakmile se připravovatel cesty ujme svého úřadu nejvyššího kněze v národě.

„To učiníš při této slavnosti, Zoroastře,“ řekl Čadžava celý blažený. „Tím také skončí tvé mnohaleté putování po naší vlasti. Místo tebe budou tuto činnost vykonávat lidé, které k tomu svědomitě připravíš. Vidím, jak se proud požehnání rozlévá z tohoto města po celé naší zemi!“

Mluvil věštecky s pohledem pohrouženým do sebe.

Vtom vstoupil sluha a hlásil, že na základě Zoroastrova vzkazu přišly kněžky. Rozmluva tím byla přerušena dříve, než měl Zoroaster příležitost zmínit se o své ženě.

V krásně zařízené přijímací komnatě zastihl čtyři ženy, které zde na něho čekaly. Radostně přijaly zprávu, že on sám povede slavnost, a slíbily, že se budou ve všem řídit jeho pokyny.

Zoroastra zajímalo, zda by chtěly lidu něco oznámit. Nejstarší z nich uvedla, že se rády zřeknou slovních projevů. Stejně to pro ně nebylo nikdy lehké. Když už při dvou posledních slavnostech mohly mlčet, dají i nadále přednost mlčení.

To bylo Zoroastrovi vhod, protože s jistotou věděl, že později bude k lidem mluvit Jádasa.

Kněžky si pak přály vědět, jestli budou zapáleny ohně, i když se slavnost už nebude konat na počest Mithry. Zoroaster souhlasil s tím, aby byla vnější forma pokud možno zachována. Oznámí, že plameny šlehají k nebi ke cti Ahura Mazdy.

Za chvíli se dostavili mobedi, takže se kněžky rozloučily.

Když mladíci vstoupili do komnaty, Zoroaster okamžitě viděl, že nejsou jednotní. Zatímco dva na něho upírali jasný a radostný pohled, ostatní působili pochmurným dojmem a tvářili se mrzutě.

„Dal jsi nás zavolat, Zoroastře,“ oslovil ho nejstarší z nich, „a proto jsme přišli, i když nejsme zvyklí poslouchat někoho jiného než atravana.“

„Nechal jsem vás zavolat na Ahura Mazdův rozkaz a stojím před vámi jako jeho služebník. Pozval vás připravovatel cesty, ne nějaký člověk.

Určitě si umíte představit, že svatá slavnost musí letos probíhat trochu jinak než dosud. Bude se konat ke cti Ahura Mazdy a ohně budou planout na jeho počest!“

Na okamžik se odmlčel a pohlédl na mladíky. Výraz obličeje jednoho z pěti, kteří se vzpírali, se mezitím změnil. Hleděl napjatě na Zoroastra, ale v jeho pohledu už nebylo nic nepřátelského.

Nejstarší z mobedů využil přestávky v Zoroastrově řeči a spustil:

„Nemusíš nám nic vysvětlovat. Přicházím od atravana, který nám vylíčil, s jakou strašnou opovážlivostí jsi proti němu vystoupil. Moji přátelé a já jsme přišli jen proto, abychom ti oznámili, že zůstaneme na straně našeho pána, ať se bude dít cokoliv. Vypravíme se na slavnost s ním a budeme plnit svou povinnost.“

Očekával, že Zoroaster vzkypí, ten ale zareagoval klidně:

„Slouží vám ke cti, že chcete zachovat věrnost tomu, kdo byl do této doby vaším učitelem. Vaším pánem však nebyl nikdy. Dokud nepochopíte, o co se zde jedná, nemůžete jednat jinak, než stát na straně toho, který byl až dodnes atravanem.

Dal jsem si vás zavolat právě proto, abych vám to objasnil. Uvědomte si, že jako mobedi nejste atravanovými sluhy, ale Ahura Mazdovými služebníky. Jakožto jeho služebníci se musíte sklonit před jeho vůlí. Příchodem připravovatele cesty jsme vstoupili do nové doby, která s sebou přirozeně přináší mnoho nového.

Naše říše zažije velký duchovní rozmach. Kdo z vás se chce na něm podílet, je vítán jako pomocník. Kdo si myslí, že to nedokáže, může odejít. Budu bez hněvu pohlížet na odchod těch, kteří se domnívají, že by nemohli sloužit Ahura Mazdovi správným způsobem.“

Rozhlédl se kolem sebe.

„Zoroastře, pokud je tomu tak, a já cítím, že mluvíš pravdu,“ pronesl jeden z váhajících mobedů, „pak jsme vděčni za to, že budeme smět sloužit i nadále. Vezmi nás s sebou na horu slavností a buď ujištěn, že tě nezklameme.“

„Jak se můžeš opovážit mluvit za nás za všechny?“ rozčílil se nejstarší mobed. „V tomto případě se musí rozhodnout každý sám za sebe. Musí neovlivněně říci, jestli chce být věrný atravanovi, nebo vyznávat to nové.“

„Opět máš pravdu, příteli,“ pochválil ho Zoroaster. „Rozhodnutí je tak závažné, že si to snad nikdo z nás neumí ani představit. Daleko přesahuje náš nynější život. Proto se musí rozhodnout každý sám za sebe a nezávisle na druhých. Takže mi povězte: chcete do zítřka čas na rozmyšlenou?“

Tázavě pohlédl na mladíky.

„Pro mě to není nutné,“ vyslovil se nejmladší z nich. Prosím tě, Zoroastře, abys mě přijal za svého žáka i jako služebníka Ahura Mazdy.“

„I já prosím o totéž,“ připojil se další. „Chci věrně patřit nejvyššímu Bohu i tobě jako jeho služebníkovi.“

„Ani já nepotřebuji čas na rozmyšlenou,“ ozval se nejstarší. „Neuznávám tě. Opovážil ses rouhat se atravanovi. Budu stát po jeho boku, až nad tebou zvítězí.“

Muž nečekal na Zoroastrovo vyjádření a opustil místnost. Další ho beze slova následoval.

Zbývající tři mobedi jako by si oddechli. Slíbili, že budou věrně sloužit Ahura Mazdovi, a Zoroaster viděl, že to myslí vážně.

Pak s nimi mluvil o jejich službě, která se trochu lišila od dosavadních zvyklostí.

„Dva mobedi, kteří se vyřadili, nám budou chybět,“ odvážil se jeden z nich připomenout. „Ke všem úkonům nás musí být sedm.“

„I tentokrát vás bude sedm,“ uklidnil ho připravovatel cesty. „Mám dva nové žáky, kteří o tom, co zvěstuji, už vědí dost, aby se dokázali okamžitě do všeho vpravit.“

„V tom případě vědí víc než my, pane,“ ozval se nejmladší nesměle. „Musíš mít s námi trpělivost.“

Zoroaster jim to slíbil a vyzval mladíky, aby k němu až do odjezdu každý den přišli, protože je bude učit. Na to se všichni těšili.

Večer, když Háfiz se Zoroastrem seděli u Čadžavy, mohl připravovatel cesty konečně vyprávět o tom, čím se teď zevně vyznačoval jeho život. Mluvil o Jádase a o jejím současném působení mezi ženami zaostalého kmene. Čadžava k tomu vlídně poznamenal:

„Budeš ji muset za čas přivést sem, Zoroastře, aby zde vychovávala pomocnice, tak jako ty vychováváš kněze. Tvá žena musí zůstat po tvém boku a stát se v pravém smyslu slova tvou družkou.“

Zoroaster se udiveně podíval na starce.

„Odkud víš, že se stala mou ženou, otče?“ podivil se.

Oba muži se zasmáli a Háfiz mu to vysvětlil:

„Čadžava byl s tebou neustále v takovém spojení, že mě mohl informovat o všem, co se s tebou děje. Museli jsme přece vědět, jestli ti nehrozí nebezpečí, abych ti v případě potřeby přispěchal na pomoc. A tak jsme se dověděli, že ses oženil, a měli jsme z toho radost. Pro tebe je to správné doplnění. Tato jemná žena zmírní projevy tvého ohnivého ducha.“

Ještě dlouho rozmlouvali o všem, co připravovatel cesty prožil v posledních dvou letech. O atravanovi se však nezmínili ani slovem. Tato ošklivá záležitost se musí vyřešit sama.

Nazítří ráno k sobě Zoroaster povolal Marzara a Sadího. Sadí se uzdravil, ale už nikdy nemohl jezdit na koni. Velmi ho to tížilo, neboť si to zavinil sám, a navíc si myslel, že se tím navždy vyřadil ze Zoroastrovy blízkosti.

Byl proto velmi šťastný, když jemu a Marzarovi připravovatel cesty sdělil, že je přijme jako své žáky. Jako mobedi budou smět spolupůsobit již na této slavnosti. Později by se však měli vypravit do některé osady, aby tam působili jako kněží.

„A kdo pak bude jezdit s tebou, pane?“ byl zvědavý Marzar, přestože ho naplňovala radost.

„Teď už nebudu tak často vyjíždět, a pokud pojedu, nikdy ne na dlouhou dobu. Kdo mne pak doprovodí, to ještě nevím.“

Přesně v určenou hodinu se dostavilo všech pět mobedů. Zoroaster zpozoroval, že s nimi atravan mluvil, ale že se mu nepodařilo je zviklat. V jejich očích bylo patrné větší odhodlání než včera.

Tak začal Zoroaster vyučovat tuto sedmičlennou skupinku. Bylo to naprosto jiné vyučování, než na jaké byli mobedi zvyklí. Ani slůvkem se nezmínil o svém vznešeném úřadu nebo o úctě, kterou jsou povinni projevovat vůči jeho osobě. Jeho řečí prochvívalo uctívání Ahura Mazdy.

Odpoledně kníže Háfiz oznámil, že by chtěl svému hostovi něco ukázat. Vydali se společně z města k ohradě u lesa.

Proháněli se v ní bílí koně různého stáří. Bylo potěšením sledovat tento obraz.

„To jsou tvoji koně, Zoroastře,“ svěřil se mu Háfiz spokojeně. „Nedávno mi tvůj strýc Sádif oznámil, že mu tví koně zabírají příliš mnoho místa. Zajímalo ho, zda jsi ještě naživu, nebo jestli může koně prodat. Dal jsem je dopravit sem, protože mě napadlo, že je budeš brzy potřebovat.“

Ze všeho, co Háfiz dělal, Zoroaster stále znovu vyciťoval jeho lásku. Poděkoval knížeti a znaleckým pohledem sledově pečlivě chované koně. Pak dodal:

„Kdysi jsi mně dal Bleska, Háfizi. Nechtěl by sis teď na oplátku vybrat některého z těchto koní?“

Háfiz si už jednoho vyhlédl. Požádal o hezkou klisnu a Zoroaster mu ji s radostí věnoval.

Druhého dne zjišťoval, jestli mobedi umí jezdit na koni, protože chtěl, aby ho všichni doprovázeli na koních. Ukázalo se, že jezdit umí. Každý mobed tak dostal bílého koně a také Zoroaster si vzal čistokrevného bělouše místo koně, jehož měl od Názima.

Za šest dní pak z Háfizova paláce vyjel směrem k hoře početný průvod. Zoroaster už o atravanovi neslyšel, takže doufal, že bývalý kněz pochopil, jak byl bláhový, a vzdal se úmyslu navštívit horu.

Po celodenní jízdě však Zoroastrovi jízdní družina dostihla atravana. Nechal se střídavě nést dvěma mobedy a za ním šlo pět ostatních.

Zoroaster je chtěl minout mlčky, ale atravan si neodpustil, aby nepronášel poznámky na jeho adresu. Připravovatel cesty proto zastavil koně.

„Jak vidíš, tvůj Bůh mi nezabránil cestovat na slavnost,“ volal atravan jízlivě. „Chraň se zkřížit mé plány a bránit mi ve výkonu mého úřadu. Nedám si od tebe nic líbit a bude to tvá vina, jestliže se slavnost změní ve všeobecnou hádku. Vyzval jsem své stoupence, aby se postavili proti tvým stoupencům všude, kde se s nimi setkají.“

Zoroaster neřekl ani slovo, pobídl koně a pokračoval v cestě. Zato Háfiz se zděsil toho, že muž, který býval knězem, může mít takové myšlenky. Ani teď však o tom nemluvili. Každý z nich se vnitřně připravoval na slavnost.

Na horu se dostali včas. Mobedi připravili podle Zoroastrových pokynů celé prostranství a navršili kamenná obětiště.

Protože atravan jim nevydal posvátné nádoby, Zoroaster s sebou vzal jiné s dokonalejší uměleckou výzdobou, než měly původní. Dostal je darem od kmene, u něhož právě pobývala Jádasa.

Mobedi i kněžky plnili odpovědně své povinnosti, takže když se zešeřilo, bylo možné zapálit posvátné ohně. Po atravanovi nebo jeho přátelích nebylo ani vidu ani slechu.

Místo toho dorazily velké zástupy lidí. Prostranství hory pro takové množství téměř nestačilo.

Když lidé spatřili Zoroastra, objevil se v jejich očích údiv, ale údiv plný radosti. I ti, kdo možná přišli s úmyslem zastat se atravana, se chovali klidně, protože ho neviděli.

Místo obvyklé modlitby k Mithrovi pronesl Zoroaster modlitbu k Ahura Mazdovi. Vycházela z hloubi duše a strhla s sebou všechny přítomné, takže se jejich duše zachvívaly spolu s ním.

Potom promluvil.

Připomněl jim, že nadešla nová doba. Bůh poslal Saošjantova připravovatele cesty a Pomocník bude následovat, až bude země připravená k jeho přijetí. K tomu může přispět každý, jestliže se vynasnaží, aby byl hoden setkat se s Nejsvětějším.

Je načase učinit Ahura Mazdu jediným vládcem nad dušemi, jak jím odjakživa byl. Nyní mají všichni lidé vědět, že ti, které dosud uctívali jako bohy, jsou věrnými služebníky nejvyššího Boha. Je nutné skoncovat se službou bohům, na její místo má nastoupit služba Bohu.

A protože je Bůh neskonale vznešenější než bohové, musí se lidé mnohem více snažit mu sloužit. Jejich duše musí naplňovat vážnost a opravdovost. Musí se naučit žít ve vůli Věčného.

Aby to dokázali, sklonil se Bůh ve svém milosrdenství k nim a nechal svoji svatou vůli vyjádřit slovně – projevil svou vůli v přikázáních. Tato přikázání si mají všichni lidé vštípit do srdce.

A připravovatel cesty zvolna a slavnostně oznámil svatá přikázání, která přijal.

Pak vroucí modlitbou poděkoval Bohu za tuto milost a shromáždění rozpustil. Ženám však dovolil, aby si odnesly s sebou posvátný oheň, jak to bylo do té doby zvykem.

„Plameny šlehají ke cti Ahura Mazdy. Pamatujte na něho a nechte planout i své duše!“

Když se později muži vrátili a utábořili se na prostranství, Zoroaster jim vyprávěl o velkých i malých Božích služebnících. Řekl, že je vůlí Boží, aby se také lidé vřadili do tohoto moudrého ústrojí.

Několik mužů se po chvíli zajímalo o to, co je s atravanem. Zoroaster jim sdělil:

„Chtěl přijet, ale cestou ho asi něco zdrželo. Možná, že se sem dostane zítra.“

Druhého dne Zoroaster oznámil svůj záměr dosadit alespoň do každé větší obce kněze, aby organizoval pravidelná shromáždění a vyučoval lidi.

„Tyto kněze osobně poučím, aby mohli správně hlásat posvátné, věčné pravdy,“ slíbil připravovatel cesty. „Kdo z vás má čas a touží plně věnovat své síly službě Nejvyššímu, ať se po slavnosti přihlásí, abych zjistil, zda je pro to způsobilý.

Jestliže pak budete konat pobožnosti všude po celé zemi ve stejnou dobu, zaplaví náš národ vlna povznesení a nutně všechny uchvátí. Pak se budeme moci správně připravit na nádhernou dobu, kdy Saošjant sestoupí z nebe dolů, aby žil mezi námi.“

„Mistře,“ zeptal se jeden ze shromážděných mužů, „jsou na světě kromě našeho i jiné národy? Vědí také o Pomocníkovi, který přijde? Nebo budeš později muset překročit vysoká pohoří a jít k jiným národům, abys připravil také je?“

„Samozřejmě že existují i jiné národy,“ odpověděl Zoroaster, „ale těm Bůh pošle jiné připravovatele cesty. Ke každému národu přijde v době, kterou pro něj bude Bůh považovat za nejvhodnější.“

Za touto otázkou následovaly další. Jedna navazovala na druhou a Zoroaster s radostí odpovídal, protože z toho poznával, jako jsou všichni uchváceni.

Také tento den uplynul, ale o atravanovi nic nezaslechli. Stejně tak minul i třetí den, kdy Zoroaster mluvil o jednotlivých Ahura Mazdových přikázáních a opět odpovídal na mnoho dotazů.

Ničím nenarušená slavnost byla zakončena děkovnou modlitbou a zanechala v účastnících hluboký dojem.

Lidé se však ještě nechtěli rozejít. Nejdřív se přihlásilo asi dvacet mladých lidí, kteří toužili, aby je Zoroaster přijal jako mobedy.

Protože se slavnosti zúčastnili i jejich otcové, hned se projednalo, jestli je mohou doma postrádat. Pak Zoroaster zájemce vyzval, aby se za šest měsíců dostavili do hlavního města a navštívili ho.

Mladíci byli zklamaní, že ho nemohou ihned doprovázet. Vysvětlil jim, že ho teď ještě volá povinnost do jednoho vzdáleného kraje, ale potom ho už zastihnou v hlavním městě.

Někteří přítomní, kteří se dozvěděli, že Zoroaster naučil jeden kmen píseň, se na něho obrátili s prosbou, aby ji naučil i všechny ostatní.

S úsměvem souhlasil, a tak začalo zpívání o závod. Zpočátku se dalo nazvat vším možným, jen ne krásným. Hrdla mužů nebyla zvyklá na zpěv. Konečně pochopili, že záleží na tom, aby jejich zpěv byl libozvučný, a ne aby hlasitě křičeli. Díky tomu se zpěv mnohem zlepšil.

Konečně Zoroaster žádal, aby opustili posvátné místo i horu. Slavnost měla nádherný průběh a všichni si s sebou odnášeli vzpomínku na velké prožití. Toto prožití by ale nebylo moudré zkalit dalšími, méně krásnými dny. Pochopili to a ochotně poslechli.

Po jejich odchodu dal Zoroaster upravit prostranství do původního stavu a vydal se s Háfizem i se svým doprovodem na cestu domů.

Ve chvíli, kdy chtěli horu opustit, zaslechli hlasité volání. Z opačné strany se blížil atravan se svými sedmi mobedy. Zabloudili tak důkladně, že celé tři dny, kdy se slavnost konala, hledali cestu.

Pověděl jim to jeden z mobedů, zatímco atravan zarputile mlčel. Uvědomoval si, že si Ahura Mazda nepřál, aby byl přítomen slavnosti, a zabránil mu v tom. Atravan se však ještě nechtěl podvolit.

Zoroaster zjišťoval u mobeda, který jim o všem vyprávěl, jestli mají s sebou dostatek potravin. Mladík přisvědčil. Připravovatel cesty proto neviděl důvod, proč by se tady měl déle zdržovat. Přátelsky jim pokynul a družina na bílých koních odklusala.

„Co když teď atravan uspořádá na hoře ještě jednu slavnost?“ projevil obavu jeden z mobedů.

„Co na tom?“ poznamenal Zoroaster. „Ať se modlí k Mithrovi. Ahura Mazdy se to nedotkne.“

Za několik dní dojeli do hlavního města. Zoroaster se tam dlouho nezdržel, musel se totiž vrátit za Jádasou.

Háfiz mu slíbil, že dá mezitím připravit komnaty pro něho a pro jeho ženu. Měl v úmyslu nechat kvůli tomu postavit u paláce přístavbu. Současně hodlal postavit prostorný sál, dost velký na to, aby v něm bylo možné vyučovat mladé lidi.

„Nebylo by vhodnější postavit pro tento účel zvláštní budovu?“ mínil Zoroaster. „Mně by vůbec nevadilo, kdybych vyučoval jinde. Myslím si ale, že by nová budova měla mít dvě prostorné síně, protože Jádasa bude chtít vyučovat také kněžky. Kromě toho by v ní měl být i sál, kde by se konaly pobožnosti.“

„Musíme postavit ještě i dvě budovy, ve kterých budou bydlet a spát žáci, v jedné ženy a ve druhé muži,“ rozhodl se Háfiz.

Pochopil už, že do návratu připravovatele cesty nebude mít dlouhou chvíli. Zajímala ho však ještě jedna věc:

Zoroaster řekl, že se pobožnosti budou konat v budově.

„Ještě nikdy jsme se společně nemodlili jinde než ve volné přírodě, připravovateli cesty,“ prohodil zamyšleně. „Opravdu si myslíš, že by Ahura Mazda souhlasil s tím, abychom byli při pobožnosti v domě vybudovaném lidskou rukou?“

„Háfizi, zatím jste se společně modlili jen jednou za rok na hoře,“ vysvětloval Zoroaster. „Od nynějška se ale budeme pravidelně společně modlit a mluvit o svatých věcech. To nemůžeme činit na volném prostranství ve městě, kde na ulicích pobíhají různá zvířata a kudy procházejí poslové z různých míst.

Proto si myslím, že pro tyto účely bychom měli mít velký sál, který bychom důstojně vyzdobili.“

Po tomto vysvětlení Háfiz souhlasil. Dokonce se těšil na zařizování takového sálu, chtěl s tím však počkat až do návratu připravovatele cesty.

S Čadžavou se Zoroaster rozloučil srdečně. Obával se, že se s ním po návratu již neshledá. Stařec ho ale utěšil:

„Dřív ještě musím požehnat tvé mladé ženě, Zoroastře, pak budu připraven odejít do jiných sfér.“

Sadí, který zůstal ve městě, se měl postarat o pětici mobedů a povykládat jim o všem, co sám prožil.

Zoroaster doprovázený Marzarem vesele ujížděl do vzdálených míst, kde Jádasa očekávala jeho příjezd.

Tentokrát mohl jet po schůdnějších stezkách. I když byl netrpělivý a rád by se opět hnal cestou necestou, nedali se maličcí pohnout k tomu, aby mu ukázali nejkratší trasu.

Konečně přece dorazil do cíle. V záři zapadajícího slunce se před ním objevila osada, kterou si oblíbil, přestože tady vynaložil tolik námahy.

Obyvatelé oba jezdce brzy spatřili a za chvíli je obklopil zástup mužů. Marzar se postaral o koně, Zoroaster hledal svou ženu.

Našel ji uprostřed skupiny pečlivě ustrojených dívek, které seděly pohromadě a šily. Byly si vědomy toho, jaký dojem asi udělaly na Zoroastra, a zatímco Jádasa vítala manžela, šily dál, jako by najednou musely dohonit, co zameškaly dlouholetou zahálkou.

Potěšilo je, když obdivoval jejich píli i jejich upravený vzhled. Jádasa ho zavedla na všechna místa, kde bylo k vidění něco nového.

Osada se velmi změnila. Domky vypadaly pěkně, tu a tam na nich bylo dokonce vidět malé ozdoby. Kolem několika z nich vznikly také zahrádky.

Murza se právě vrátil z lovu se skupinkou mladých mužů.

Rozdílení kořisti probíhalo spořádaně. Ženy již nemusely tahat do svých domků velké kusy zvěřiny, to teď obstarali muži. Jako poslední se vrátil představitel osady a radoval se ze shledání se Zoroastrem.

„Dnes večer k nám chce promluvit na našem posvátném místě Murza,“ oznamoval hrdě. „Viď, že také přijdeš.“

Zoroaster mu to slíbil. Neměl téměř čas vyprávěl Jádase o svých prožitcích.

Uběhlo několik dní. Pak jim Zoroaster sdělil, že se musí vrátit do hlavního města, kde ho čeká řada vážných povinností. Ponechá jim tady Murzu, který si zvolil za pomocnici Ánaru. Všichni to uvítali. Zvykli si na Murzu a měli ho rádi.

Jádasa mluvila o Ánaře velmi pochvalně. Hodně se změnila k lepšímu. Ráznost, kterou občas projevuje, není na škodu. Naopak, zdejší ženy to čas od času potřebují, aby znovu neupadly do dřívějšího snění a lenosti.

Zoroaster pověděl své ženě, že má v úmyslu nejdříve se vrátit do jejího domova. Dovede její ženy bezpečně domů a vezme s sebou mladíky, kteří ho chtějí doprovázet jako jeho žáci.

Všechno se uskutečnilo podle Zoroastrova plánu.

Názim měl velkou radost ze shledání s dcerou a jeho radost se ještě zvětšila, když se dověděl, že Jádasa bude žít v hlavním městě v knížecím paláci.

Obával se totiž, že takový život, jaký teď vedla, by pro ni mohl být natrvalo příliš únavný. Nemohl si přát nic lepšího, než aby jeho dcera žila v bezpečí knížecího paláce.

Mladíci byli šťastní, že se konečně dočkali. Jádasa si vybrala větší počet dívek, které měla v úmyslu vyučovat a vychovat z nich pomocnice, ne kněžky.

Neuplynulo ani šest měsíců, jak Zoroaster předpokládal, a již ujížděl v čele velké skupiny do hlavního města.

Tím začal nový úsek jeho života. Doba jeho putování skončila podobně jako předtím doba učení. Byl nyní nejvyšším knězem v Íránu. Nebyl už připravovatelem, ale udržovatelem cesty.

PROSTORY vybudované pro Zarathuštru, udržovatele cesty, jak se od nynějška nazýval, připomínaly malý palác spojený s Háfizovým výstavným sídlem. Byly samostatné, a přesto tvořily část celku.

Působila zde se svými služebnicemi i Jádasa a v oddělené části muži seskupení kolem Zarathuštry.

Byla to říše plná míru a pohody.

Oběma dokončeným sálům chyběla už jen výzdoba. Háfiz se téměř nemohl dočkat, aby příteli předvedl, co vymyslel.

Oba rozlehlé sály měly stejnou délku i šířku. Nesousedily však spolu, ale mezi nimi bylo několik menších místností, do kterých se mohli Jádasa a Zarathuštra uchýlit k tichému rozjímání. Jiné podobné místnosti byly určeny pro úschovu posvátných nádob a dalších předmětů. Zvenčí měla budova tvar pravidelného čtyřúhelníku a tento dojem ještě zesilovala plochá střecha.

Pro výzdobu sálů již Háfiz shromáždil množství nejrůznějšího materiálu i předmětů, ale o jejich použití a umístění nechtěl sám rozhodnout bez souhlasu nejvyššího kněze v zemi.

Nejdříve bylo nutné prohlédnout budovy určené k ubytování žáků. Stály v zahradách napravo a nalevo od ústřední budovy s dvojicí sálů. Měly rovněž podélný tvar a pouze nepatrně se lišily od tehdy obvyklého stavebního slohu.

Obě budovy už obývali jinoši a dívky, kteří přijeli z Jádasina domova. V budově mužů pověřili dohledem Sadího; nastěhoval se do ní spolu se svěřenými mobedy. Jádasa určila ženy, které měly bdít nad zdárným provozem v budově žen.

Velmi brzy se rozvinul čilý život naplněný prací a probíhal podle pevně stanoveného řádu.

Zarathuštra i Jádasa denně vyučovali v obou sálech. Zatímco Jádasa po skončení vyučování zasvěcovala dívky do nejrůznějších ženských prací užitečných k výzdobě místností nebo ke zhotovování oděvů pro sebe či pro chudé, navštěvoval Zarathuštra Háfize nebo chodíval k Čadžavovi, který s radostí vítal každou jeho návštěvu.

Mezi starcem a Jádasou okamžitě vzniklo těsné pouto. Čadžava poznal její čistotu, kterou nemohlo nic zkalit, její veselou mysl vyvěrající z radostné činnosti i její hluboce zakořeněnou víru.

Když ji k němu Zarathuštra přivedl, dojatý Čadžava jí požehnal. Přitom však vycítil, že požehnání proudí také od ní k němu.

„Jádaso, ty požehnaná, uč naše ženy, aby se ti podobaly!“ zaprosil.

Později řekl:

„Přál jsem si žít tak dlouho, abych mohl požehnat tvé ženě, Zarathuštro, ty šťastný! Teď prosím Ahura Mazdu, abych směl spatřit ještě i tvého syna. Vím, že mi to bude dovoleno.“

Zatím přijeli i mladíci vybraní při slavnosti. S velkým nadšením se shromáždili kolem svého Mistra. Ano, všichni ho teď oslovovali „Mistře“.

„Od doby, kdy jsem našel Zoroastra, už nemám vlastní jméno,“ svěřil se jednou téměř lítostivě Čadžavovi.

„Raduj se z toho, synu,“ poradil mu stařec. „Je to znamení, že ses vzdal sám sebe, že žiješ jen pro svůj úkol. Kéž to tak zůstane i tehdy, když tě s jásotem uvítají dětská ústa.“

Zarathuštra se nad tím zamyslel. Zaslíbený syn se ještě neohlásil. Protože je ale zaslíben, určitě přijde. Mohlo by narození dítěte znamenat nebezpečí pro jeho úkol?

Jemný ostych mu nedovolil promluvit si o tom s Jádasou, i když s ní jinak o všem rozprávěl. Své rozporuplné myšlenky však předložil před Ahura Mazdovým trůnem a světlý posel mu pomohl, aby si po této stránce učinil jasno.

„Můžeš se radovat z každého daru, který ti Boží dobrota dopřeje,“ sdělil mu světlý, „jenom nikdy nesmíš připustit, aby se postavil mezi tebe a Boha. Připomeň si přikázání Nejvyššího, a budeš mít odpověď na všechny své otázky.“

Když byla dokončena výzdoba sálů, Zarathuštra se dotázal, jak často v nich má konat pobožnosti v souladu s vůlí Boží.

„Ze začátku bude stačit, jestliže se sejdete při každém úplňku,“ dostalo se mu odpovědi a nejvyšší kněz se řídil podle ní.

O večerech, kdy byl měsíc v úplňku, se žákyně i žáci, dvořané knížete a jejich rodinní příslušníci scházeli v jednom ze sálů, kde Zarathuštra vykonával svůj úřad.

Pobožnost začínala volně proslovenou modlitbou. Kromě prosby o požehnání této chvíle v ní přednesl Nejvyššímu všechno, čím se právě lidé zabývali ve svém srdci.

Potom přítomným buď vykládal přikázání, nebo mluvil o Saošjantovi. První část této pobožnosti skončila opět modlitbou.

Po ní se celé shromáždění přesunulo do druhého sálu. V něm byla sedadla rovněž uspořádána do kruhu. Uprostřed stál Zarathuštra a odpovídal na otázky.

V tomto sále pak Jádasa vždy na jeho přání promluvila k lidem, pokud jim měla co oznámit. Její duchovní spojení s vyššími říšemi bylo stále silnější a světlejší. Mnohému, co jí bylo darováno shůry, směla učit.

Při proslovu stála v prostém bílém oděvu uprostřed lidí jako kněžka. Svýma pozemskýma očima upřeně hleděla do dáli a nevnímala přítomnost lidí.

V takových okamžicích se její duchovní zrak široce otevíral a jejím prostřednictvím pak byly zjevovány podivuhodné pravdy.

Byly to nezapomenutelné chvíle pro všechny, kteří to směli prožívat zároveň s ní.

Zprávy o pobožnostech se samozřejmě rozšířily po celém městě. Jeho obyvatelé přicházeli jeden za druhým s prosbou, aby se jich mohli zúčastnit i oni. Účast na pobožnosti nebyla nikomu odepřena, jestliže slíbil, že se bude chovat tiše a ukázněně.

Také atravan se dověděl o tom, jak vedle něho začal živě rozkvétat nový duchovní život. Sám se vždy zabýval jen svými mobedy a o jiné lidi se nikdy nestaral.

Jeho předchůdci procházeli íránskou zemí, on to však odmítl a prohlašoval, že kdo ho chce vidět, musí přijít za ním. Teď si náhle vzpomněl na tuto povinnost, kterou dosud zanedbával.

Zarathuštra ho sice zbavil kněžského úřadu, ale o to se nehodlal starat. Pokládal teď za správné navštěvovat lidi na venkově.

Protože neměl koně, museli ho jeho mobedi nosit. Mohl by s nimi sice chodit pěšky, myslel si však, že by to bylo pod jeho úroveň.

Tento obtížný způsob cestování sám o sobě vylučoval, aby navštívili hornaté kraje. Zůstávali proto na rovině.

Tak se nejdřív dostali do jedné z osad, kde Zoroaster už několikrát působil a na jejíchž obyvatelích to bylo zřetelně znát. Atravan ani v nejmenším nepomyslel na to, jak předstoupí před lidi a o čem s nimi bude mluvit. Domníval se, že ho to napadne v pravý čas.

Ohlásil se u představitele osady a žádal, aby ho pohostili a ubytovali. To mu neodepřeli stejně jako kterémukoliv poutníkovi. Se svými průvodci mohl přenocovat v jakémsi přístřeší. Přinesli jim tam i vydatné, ale velmi prosté jídlo.

Takto si atravan přijetí nepředstavoval. Celý pobouřený zamířil do protějšího domku, odkud bylo slyšet veselé povídání. Myslel si, že zastihne rodinu při jídle, ale místo toho uviděl ženy, jak spolu mluví při pletení rohoží.

Rozhořčeně ho vykázaly ze dveří. Ať zůstane tam, kde ho ubytovali díky laskavosti pána domu.

„Kde ho najdu?“ zjišťoval skromnějším tónem.

„Na posvátném shromaždišti,“ dostal informaci. Nerozuměl jí, protože o takovém místě nic nevěděl.

Dal proto nejdřív přednost jídlu, které mu přichystali mobedi. Potom se vydal na shromaždiště. Nemusel chodit daleko. Uprostřed osady bylo okrouhlé prostranství ohraničené kameny, kde se zřejmě právě sešli všichni muži z osady. Probíhala zde živá výměna názorů.

Atravan vstoupil do kruhu mužů. Hovor utichl. Všichni obrátili pohled na vetřelce.

„Cizinče, nesluší se vstupovat do našeho kruhu a rušit,“ pokáral ho jeden starší muž. „Vrať se tam, kde ti bylo z milosrdenství vykázáno místo k přenocování.“

„Jsem zvyklý na lepší…“ začal ohromený atravan, ale byl prudce přerušen:

„Tak jsi měl zůstat tam, kde ses měl lépe!“

„Jsem atravan,“ holedbal se kněz.

To mu však ani trochu nepomohlo.

„Atravan už neexistuje,“ prohlásil vážně představitel osady. „Nastala nová doba. Zoroaster je Saošjantovým připravovatelem cesty, víc nepotřebujeme.“

Kněz se chtěl ohradit, ale vtom k němu přistoupili dva muži s upozorněním, že ruší, a odvedli ho ke stavení, kde byl ubytován. Nezbylo mu nic jiného, než se podrobit.

Druhého dne se už ani nepokusil přesvědčovat lidi o své hodnosti a opustil se svým doprovodem v tichosti osadu.

Do další osady dorazil až za dva dni. Navštívil tam nejstaršího a oznámil mu, že přichází ve jménu Zoroastra a z jeho příkazu.

Lidé ho přijali s velkou radostí. Jídlo i ubytování svědčily o velké úctě, ve které měli připravovatele cesty.

Když chtěli vědět, co jim má vyřídit, uvedl, že se má přesvědčit, jak se jim daří.

„Nic jiného ti neuložil?“ pronesl nejstarší zamyšleně. „Nic nám nemáš oznámit?“

„Mám vám samozřejmě vysvětlovat, co bude třeba,“ sdělil mu atravan, protože předpokládal, že si s tím snadno poradí.

Nejstarší ho požádal, aby večer navštívil posvátné místo. Tam se ocitl před shromážděnými mužskými obyvateli osady, kteří napjatě očekávali, co jim oznámí.

Ukázalo se však, že kněz vůbec nic neví, co Zoroaster obvykle učí. Nebyl schopen odpovědět na žádnou otázku. Když se o to pokusil, nepodařilo se mu to.

Muži nemuseli vynaložit velký důvtip, aby poznali, že mají před sebou podvodníka. Celí rozhořčení mu přikázali, aby hned ráno opustil osadu.

„Měli bychom tě vyhnat ještě teď v noci,“ řekli, „ale Zoroaster nás učil, že máme jednat s lidmi tak, jak si přejeme, aby oni jednali s námi. A my bychom nebyli rádi v noci bez přístřeší. Takže zůstaň do rána!“ Atravan nebyl tak hrdý, aby nabídku nepřijal.

Na další cestování ho ale úplně přešla chuť. Nikdo se o něho nezajímal. Tím také přišel o dary a zbožné oběti, ze kterých byl až dosud živ. Co má dělat?

Tři jeho mobedi ho opustili a vrátili se domů. Byl mezi nimi i nejstarší z nich, který kdysi slíbil, že ho nikdy neopustí. Tato cesta mu jasně ukázala, že kněz nemá sebemenší spojení s Bohem ani s bohy.

V TÉ DOBĚ však neustále vzrůstal počet žáků seskupených kolem Zarathuštry. Začal proto pomýšlet na to, že vyšle první z nich, aby působili v zemi.

Přijali mnohé z věčné moudrosti a získali i potřebné zkušenosti v odpovídání na otázky všeho druhu. Kromě toho si zvykli na prostý život a osvojili si dobré mravy. Na svoji kněžskou činnost se těšili.

Měli konat pobožnosti podle zvyku zavedeného v hlavním městě.

Jednoho muže z Jádasina domova vyslal Zarathuštra do osady, kde působil Murza. Měl jeho dřívějšího průvodce na delší dobu nahradit, zatímco Murza měl uvádět mladé kněze do jiných osad.

Původně měl Zarathuštra v úmyslu uvádět své žáky sám, ale dostal pokyn ze Světla, že nyní nesmí opustit hlavní město.

V noci se mu opět začaly ukazovat podivuhodné obrazy. Jednou viděl, že je stromem, který nese plody. Po dozrání se rozkutálely všemi směry, všude pak zakořenily a vyrostly v nádherné stromy.

Podruhé zase spatřil své žáky, jak jako ptáci zobají zrní, které jim nasypal. Vtom přilétl cizí pták a zobal s nimi. Žáci ho chtěli odehnat, ale jakýsi hlas zvolal:

„Nechte ho, aby nabral tolik, kolik potřebuje. Nechce to pro sebe. I jiní lidé žijící na druhé straně hor čekají na plody!“

Pak se mu zjevil další obraz. Tentokrát se Zarathuštra díval přes vysoké pohoří, které na východě oddělovalo jeho zemi od sousedních říší. A zatímco íránské hory byly – jak se zdálo – téměř nepatrné, za nimi se vypínaly nebetyčné velehory, které se částečně svažovaly příkře dolů, částečně klesaly pozvolna.

Bydleli tam lidé, mnoho lidí! Vztahovali k Zarathuštrovi ruce a snažně prosili:

„Pomoz nám!“

Tyto obrazy, které mu měly určitě něco říci, na něho zapůsobily hlubokým dojmem.

Mluvil o tom s Jádasou. Ujistila ho, že se v pravý čas obrazy znovu vynoří před jeho duchem a něco mu pak sdělí. Je si úplně jistá, že jsou jen přípravou pro budoucí dění.

Jádasa už delší dobu docházela se svými pomocnicemi, k nimž se připojovaly stále nové a nové, do obydlí, kde chudí nebo nemocní lidé potřebovali pomoc.

Při těchto pochůzkách nosily dívky a ženy stejné prosté bílé oděvy, jaké měla ráda Jádasa. Vděčily jim za pojmenování „bílé sestry“. Na toto pojmenování byly velmi hrdé. Rády se staly sestrami všech trpících.

Také z venkova postupně přicházely od kněží vzkazy a prosby o pomoc bílých sester, takže i ony se pomalu usazovaly po celé říši.

JÁDASA žila v hlavním městě již třetí rok, když darovala život zdravému chlapci. Podle pokynu světlého posla mu dali jméno Vištáspa.

Zarathuštra pojmenoval svého syna v sále pro pobožnosti před tváří všeho lidu. Byl to první obřad tohoto druhu. Později bylo při každé pobožnosti žehnáno dětem a byla jim dávána jména, pokud si to rodiče přáli.

Čadžava se skutečně ještě dožil narození dítěte.

Jeho přání dítěti požehnat mu Ahura Mazda splnil. Když Jádasa přinesla dítě ke starci a na jeho prosbu mu je vložila do náručí, jeho duchovní zrak se naplno otevřel.

„Ahura Mazdo, Vznešený, Věčný! Děkuji ti, že jsi mi dopřál spatřit tohoto chlapečka!“ pronesl u vytržení. „Chlapče, jsi povolán k tomu, abys pokračoval v díle svého otce! Máš sjednotit celý Írán naukou, kterou nám směl podle Ahura Mazdovy vůle přinést tvůj otec. Nestaneš se však knězem, ale králem rozlehlé říše. Jakožto král budeš správcem věčné moudrosti, vědění o Bohu!

Budeš pevný ve víře, čistý a věrný. A bude na tobě spočívat Ahura Mazdovo požehnání. Tvoji potomci se stanou mocnými. Budou říši vládnout pevnou rukou a podrobí si sousední země.

Teprve mnohem později získají vládu nad dušemi lidí domýšlivost, zpupnost a svévole. Pak se tato obrovská říše rozpadne v trosky. Vědění o Bohu zanikne a na jeho místo nastoupí falešní bohové.

Vidím vraždění a požáry, kouřící trosky a rozvaliny měst. Vidím, jak potomci našeho národa klesají z výše, na které byli. Pomísí se s jinými národy a jejich čistota bude ta tam. Běda, ó běda!“

Stařec se na chvíli odmlčel. Hluboce pohroužený do sebe, se zavřenýma očima vypadal, jako by opustil svou tělesnou schránku. Náhle se vzchopil.

„Vidím však vycházet nad Íránem nové slunce!“ zajásal úplně změněným hlasem. „Nad zemí se vznáší zázračný bílý pták. Na Ara Mazdahově hoře stane dědic a neviditelní služebníci mu přinesou, co mu náleží.“

Znovu se odmlčel, ale pak ještě jásavěji pokračoval:

„Tímto dědicem je Saošjant! Vidím to! Děťátko, tvůj otec smí být připravovatelem a udržovatelem cesty Saošjanta a ty budeš jeho služebníkem na zemi i na věčnosti!“

Všichni uchváceně naslouchali. Zatímco Zarathuštra s Háfizem pečovali o věštce, Jádasa tiše odnesla do svých komnat děťátko, jemuž se dostalo tak nádherného požehnání.

Té noci Čadžava zemřel. Tahy jeho obličeje zářily nebeským mírem, jako by směl vidět nesmírnou krásu. Nikdo nevěděl, kolik mu bylo let. Lidem připadalo, že byl mezi nimi odjakživa.

Na jeho výslovné přání jeho mrtvé tělo nepohřbili, i když Zarathuštra by to rád učinil. Zanesli je na věž mlčení a nechali je tam napospas velkým černým ptákům.

„Nepřeji si, aby po mně zůstalo něco pozemského,“ rozhodl o způsobu pohřbu Čadžava.

Jeho přání ctili a splnili.

Všem obyvatelům paláce scházel. Nebylo možné představit si zde život bez starce, ale postupně si na jeho nepřítomnost zvykli.

Kníže Háfiz teď trávil mnoho večerních hodin v malém paláci u „svého nástupce“, jak Vištáspu nazýval. Maličký vyrůstal zahrnován láskou a všestrannou péčí.

JEDNOHO dne navštívil Zarathuštru mladý muž a žádal, aby ho přijal mezi své žáky.

Rysy jeho tváře byly jiné než u Íránců, i když měl podobnou barvu pleti. Měl černé, rovně zastřižené vlasy. Jeho tmavohnědé jiskrné oči zakrývala z větší části víčka, takže obličej působil neobyčejně klidným dojmem.

Zarathuštru zajímalo, odkud pochází. Muž to buď nevěděl, nebo to nechtěl říci, udržovateli cesty prostě neposkytl jasnou informaci.

„Proč toužíš vědět, odkud pocházím, mudrci? Nestačí ti, že o tobě vím a že chci být tvým žákem?“ podotkl muž.

Mluvil řečí této země, i když s trochou cizího přízvuku.

„Jsi v Íránu cizincem,“ prohlásil Zarathuštra. „Mám mezi svými žáky jen Íránce z nejrůznějších kmenů a chtěl bych, aby to tak zůstalo.“

Cizinec na okamžik klidně pohlédl na muže, který ho odmítl, a pak řekl:

„Zarathuštro, pěstuješ ovoce proto, abys je všechno hromadil jen kolem kmene stromu?“

Mudrc neporozuměl smyslu této otázky. Proto se cizinec zeptal znovu:

„Zarathuštro, proč odháníš cizího ptáka, který chce zobat s tvými žáky?“

Teď Mistr věděl, co mladý muž míní svými slovy. Věděl také, co mu měly říci obrazy, jimž před časem nerozuměl. Cizinec však pokračoval:

„Nechte ho, aby si nabral tolik, kolik potřebuje. Nechce to pro sebe. I lidé na druhé straně hor čekají na ovoce!“

Tato slova již nebyla nutná k tomu, aby Zarathuštra poznal, že k němu cizinec přišel na Ahura Mazdův pokyn. Ochotně přijal nového žáka, který se jmenoval Miang Fong.

Takového žáka ještě neměl. Zarathuštrovi často dalo práci, aby pronikl do jeho otázek. Rozprava s ním nikdy neskončila bez toho, že by se i učitel nenaučil něčemu důležitému.

Když Jádasa poprvé spatřila nového žáka, byla ohromená.

„Zarathuštro, Miang Fong je zvěstovatelem Pravdy stejně jako ty,“ pronesla a byla o tom pevně přesvědčená. „Má totiž na čele znamení Ahura Mazdy. Raduj se, že jsi povolán učit dalšího připravovatele cesty.“

Více než dva roky žil Miang Fong v kruhu těch, kdo byli seskupeni kolem Zarathuštry. Žil spolu s nimi, a přesto osamoceně. Jako by mezi ním a ostatními byla jakási neviditelná hráz. Jen Mistr sám dokázal touto hrází občas proniknout a nahlédnout do jasné, míruplné duše svého žáka.

Zarathuštra s oblibou dával žákům otázky. Měli si je napřed v klidu rozmyslet a pak o nich společně rozmlouvali.

Tak také jednou vyslovil otázku:

„Je nutné, aby se vnější způsob života těch, kteří chtějí sloužit Bohu, řídil pevnými pravidly?“

Odpovědi byly přesně takové, jakého byli žáci druhu. Úplně se od sebe lišily. Většina žáků se však shodovala na zlaté střední cestě: některá nezbytná pravidla by měla být stanovena, ostatní by se ale mělo ponechat na vůli každého jednotlivce, jinak by se vychovávaly loutky místo živých osobností.

Miang Fong požadoval naprosto jasně vytyčená pravidla. Ve svém zdůvodnění uvedl, že se lidé stále víc propadávají do hlubin. Jestliže tomu chceme zabránit, musíme stanovit meze. Rozumové důvody nestačí, aby zabránily pádu člověka. Tímto způsobem se už příliš mnoho promeškalo.

„Pak z nich vychováš loutky podobné dřevěným hračkám pro děti, kterými musí hýbat někdo jiný,“ namítl jeden spolužák.

„To záleží na pravidlech, příteli,“ pronesl klidně Miang Fong, jak byl zvyklý. „Pravidla, která by bylo nutné slepě dodržovat, nic nepomohou. Povozu, který se řítí dolů z kopce, také nemůžeš házet pod kola klády. Tím by se tažná zvířata splašila a vůz by sjel dolů tím jistěji. Je věcí těch, kdo řídí lidi, aby stanovili taková pravidla, jejichž účel a smysl by lidé chápali a zachovávali je.“

„Všichni víte,“ poučil je Zarathuštra, „že i já všude tam, kde chci mluvit o Bohu, požaduji určitou vnější ukázněnost. Vzpomeňte si na denní omývání, oddělené stolování a na mnoho jiného, co je nutné přísně dodržovat.“

„To jsou naprosté samozřejmosti,“ zareagoval živě jeden ze žáků.

„Tak připadají vám, protože nejste zvyklí na nic jiného,“ poznamenal Mistr. „Miang Fongu, pověz nám, jaká pravidla bys stanovil, kdybys byl poslán do nějaké země jako Boží posel?“

S pohledem svědčícím o hlubokém vnitřním soustředění žák bez rozmýšlení prohlásil:

„Především bych vyžadoval mlčení!“

Přerušil ho jeden čilý žák. Zděšeně zvolal:

„Mlčení, Miang Fongu? To musí být hrozné. Bůh nám dal jazyk proto, abychom jej používali!“

Zarathuštra měl radost. Dal pokyn, aby o této otázce zahájili všeobecnou rozpravu. Vyrojila se spousta názorů. Většina žáků se domnívala, že mluvit je nutné.

„A přece se mluvením uškodí víc než mlčením,“ konstatoval jeden starší žák.

„Škodit můžeme obojím. Obojí musíme používat správně.“

„Než se to člověk naučí, je lépe vyvarovat se zbytečných řečí.“

Jeden názor stíhal druhý. Vtom se Zarathuštra vmísil do debaty.

„Zbytečné řeči!“ zvolal. „Kdo z vás je už schopen rozhodnout o tom, jestli jsou jeho slova užitečná? Každý je za taková pokládá. Je opravdu mnohem lepší mlčet, než mluvit v nevhodnou chvíli.“

Naléhali na Miang Fonga, aby jim objasnil svůj názor. Vlídně jim vysvětlil, že mlčení považuje za výborné cvičení.

„Kdo si jednou správně osvojí mlčení, ten zjistí, kolik požehnání mu to přináší. Díky mlčení směřují naše myšlenky do hloubky, zapouštějí kořeny a přinášejí ovoce.“

„Máš pravdu, Miang Fongu,“ souhlasil Zarathuštra. Jeden z mladších žáků se však podivil:

„Až budeš jednou vyslán k nějakému národu, Miang Fongu, skutečně chceš, aby se pak celý národ ponořil do mlčení?“

Vyslovil to tak udiveně, že se vážný Miang Fong musel usmát.

„Před chvílí jste mě nenechali domluvit, příteli. Samozřejmě že bych vyžadoval mlčení jen od těch, kdo se učí!“

„Co myslíte,“ navrhl Zarathuštra, „neměli bychom i my vyzkoušet moc mlčení? Navrhuji, abychom stanovili určitý den v měsíci, kdy budeme mluvit jen v nejnutnějších případech. Jste pro?“

Bouřlivě s návrhem souhlasili. Jeho novost je lákala. Jen si přáli vědět, který den Mistr pokládá za nejvhodnější.

„Myslím, že jsou důležité dva dny: den před pobožností, abychom se mohli důkladně soustředit, nebo den po ní, abychom se mohli zamyslet nad tím, co jsme slyšeli. Co o tom soudíte?“

Nemohli se shodnout. Náhle vystoupil jeden z nejstarších žáků a navrhl, aby přijali oba tyto dny. Ostatní souhlasili, a tak byly na dlouhou dobu pro žáky dny před úplňkem a po něm určeny na to, aby se vnitřně soustředili, a staly se z nich dny mlčení.

Zarathuštra pověděl Jádase o tomto rozhodnutí a byl zvědavý, jestli nedoporučí svým ženám totéž. Jádasa se k tomu po dlouhém uvažování vyjádřila:

„Při své práci se zaměřujeme hlavně na praktické činnosti a většina dívek je provádí mimo naše prostory. Tam by nebylo možné mlčet. Polovičatá pravidla jsou horší než žádná. Řeknu o tom ženám a možná, že se rozhodnou mluvení v určitý den dobrovolně omezit.“

Jednou Miang Fong požádal Mistra o rozmluvu. Oznámil mu, že v noci dostal pokyn, aby překročil vysoké pohoří a vydal se do země, která mu bude ukázána.

Sídlí tam velký nadaný národ, který propadá pověrám a neřestem. Těmto lidem má přinést Pravdu, zavést kázeň a dobré mravy a zvěstovat jim Boha. Národ je povolán k tomu, aby vykonal velké věci.

Miang Fong stál před svým Mistrem prostě a skromně, naplněn pouze vznešeností svého úkolu a velkou milostí nejvyššího Boha.

„Při nejbližší pobožnosti ti proto požehnám, synu,“ slíbil dojatý Zarathuštra. „Pak odejdeš tam, kam tě dá vést Bůh.“

Zařídil všechno, co Miag Fong potřeboval pro svou dalekou a velmi svízelnou cestu, a věnoval mu jednoho ze svých bílých koní. Vzít s sebou sluhu Miang Fong odmítl.

Následující pobožnost, která se konala za několik dní, byla zcela ve znamení odchodu nového zvěstovatele Pravdy. Všichni již dříve vycítili, že Miang Fong je někdo zvláštní. Přesto teď žasli nad tím, že jeden z jejich středu je povolán k něčemu tak velikému.

Mistr jim sdělil, že Miang Fong byl povolán ještě dřív, než k nim přišel, jenomže o tom tehdy nevěděl. Ale Jádasa to už tehdy viděla. Právě proto, že byl povolán, ho Bůh poslal sem, aby se učil a duchovně uzrál.

Požehnal loučícímu se Miang Fongovi a pravil:

„Jsi požehnaný, Miang Fongu! Staneš se pomocníkem velkého národa. Zachráníš jej před záhubou. Vybuduješ pevnou organizaci a ta přetrvá věky. Z tohoto národa vzejdou lidé, kteří přinesou Pravdu jiným národům.

Až se objeví Saošjant, budou se k němu smět přihlásit všichni příslušníci tohoto národa, kteří se drželi tvého učení. Budou ti žehnat, že jsi jim k tomu pomohl.

Bludná víra se před tebou rozplyne jako šedý závoj mlhy, neboť jsi povolán vnést do temnost svaté Světlo.“

Nazítří ráno odjel Miang Fong do dáli.

Jeho odchod zanechal tak velkou mezeru, že by to nikdo nečekal. Teprve teď se ukázalo, kolik toho všem dával svým tichým, nenápadným způsobem a jak často stačil pohled jeho očí, aby přispěl k objasnění některého problému.

VIŠTÁSPA vyrůstal a prospíval k radosti všech. Zůstal jediným dítětem svých rodičů. Učili ho všemu, co sami věděli.

Jejich příklad ho podněcoval, jejich slovy se řídil. S Háfizem však byl nerozlučně spjat. Kníže, který v něm viděl svého nástupce, ho bral všude s sebou a vysvětloval mu smysl všech opatření, která prováděl.

Už teď mu lidé říkali „malý kníže“, aniž si byli vědomi toho, jak přiléhavě ho pojmenovali.

„Jestlipak víš, Zarathuštro,“ řekl jednoho dne Háfiz, když spolu důvěrně rozprávěli, „že tvoji kněží, které jsi vyslal, aby působili po celé naší zemi, mně velmi usnadňují vládu? Celá říše, která byla až donedávna nepřehledná, je díky tobě rozdělená na kraje a ty mají přirozené centrum zde, v hlavním městě.

Všechny tvé kněze používám současně jako představitele světské vlády v okrsku, který je jim duchovně svěřen. Tím byly v celém národě zavedeny pořádek a přísná kázeň.

Tak jako lidé jednotně přešli od své víry ve víru v Ahura Mazdu, tak také ochotně přijímají všechna nařízení, která vydávám.“

„A nemá to tak být?“ přisvědčil Mistr. „Jestliže je věřícím sám kníže, je přirozené, že vydává jen taková nařízení, která jsou v souladu s vůlí Boží. Potom se světské a duchovní vedení shodují. Nemůžeme přát našemu lidu nic lepšího, než aby to tak zůstalo navždy.“

Brzy nato dostal Háfiz zprávu, že na východě jeho země se divoké hordy pokoušejí pronikat přes hranice. Místním obyvatelům se zatím vždy podařilo ubránit. Lupiči však přicházejí znovu a znovu a ve stále větším počtu. Proto by kníže měl obyvatelům pomoci.

„Co mám dělat, Zarathuštro?“ přál si vědět kníže. „Prolévání krve se mi protiví, miluji mír. Kdybych ale nečinně přihlížel, jak divoké hordy napadají mou zemi, provinil bych se tím na každém svém poddaném.“

„Kníže, když tvé stádo napadne tygr, také se vydáš po jeho stopě a usmrtíš ho,“ připomněl Mistr vážně.

„Co tomu říkáš ty, Jádaso?“ obrátil se Háfiz na ženu, která si zase jednou našla čas a byla přítomna jejich rozhovoru.

„Radila bych ti, abys neotálel a vypravil se ve jménu Ahura Mazdy proti nepřátelům. Chraň svou zemi, jak ti velí povinnost knížete. Boží požehnání bude s tebou.“

Kníže proto povolal do zbraně muže z nejbližších krajů. Dostavil se jich velký počet. Írán žil dlouhá desetiletí se sousedy v hlubokém míru. Toto nové prožití způsobilo, že srdce lidí zachvátila velká hrůza.

Než Háfiz vytáhl se svými bojovníky do pole, požádal Zarathuštru, aby jim požehnal. Pak vyrazili směrem na východ.

Země byla po dobu panovníkovy nepřítomnosti svěřena do Zarathuštrovy ochrany a vlády. Pokud by se kníže nevrátil z boje, měl Zarathuštra vládnout do doby, než Vištáspa doroste.

Spořádaná říše však vládce téměř nepotřebovala. Všechno probíhalo bez sebemenších závad právě tak, jako kdyby kníže Háfiz pobýval v hlavním městě. Zarathuštra proto nebyl nucen zanedbávat svůj vlastní úkol.

Ten byl stále rozsáhlejší. Teď se ve všech osadách, kde působili kněží, budovala posvátná místa.

Větší osady napodobily hlavní město a postavily halu pro pobožnosti, které se konaly v celé říši jednou za měsíc v době úplňku. Tu a tam vznikly i menší stavby. Usídlily se v nich bílé sestry a blahodárně působily v blízkém i širším okolí.

Po všechny roky se na hoře konala ve stejné době slavnost, při níž se tradičně setkávali kněží ze všech krajů, pokud jim to okolnosti dovolily. Tato setkání se uskutečnila vždy tři dny před slavností, aby kněží mohli podat Mistrovi zprávu o svém působení, vyprosit si potřebné rady a požádat o odpovědi na nevyřešené otázky.

Z těchto schůzek Zarathuštra čerpal poznatky, které pak využil ve dnech slavnosti pro objasňování věčných pravd.

V posledním roce slavnost citelně narušily neočekávaně špatné počasí a silná průtrž mračen. Návštěvníci to považovali za špatné znamení. „Ahura Mazda se hněvá,“ neslo se šeptem od úst k ústům.

Mistr svůj polekaný houf uklidnil. Bůh se na svůj lid nehněvá. Mají však na hoře slavností postavit halu, aby byli při budoucích slavnostech chráněni před deštěm a nepohodou.

Jeden z žáků měl zvláštní stavitelské nadání. Již několikrát řídil stavbu menší haly. Přitom se zdálo, jako by k němu shůry proudily nové nápady.

Tohoto žáka jménem Darna pověřil Zarathuštra řízením stavby nejvýstavnější svatyně. Po skončení slavnosti zůstal Darna se skupinou dobrovolníků na hoře, aby připravil terén ke stavbě. S Mistrem všechno prodiskutoval.

Zatímco část mužů kácela stromy, dobývala kořeny a kopala základy, ostatní muži dopravovali na stavbu velké kameny pokud možno stejné velikosti a tvaru. Tak to bylo zamýšleno. Potom však přišel jeden z mužů s prosbou:

„Pane,“ řekl Darnovi, „tady v nejbližším okolí jsou jen samí šedé kameny. U nás doma se ale vyskytuje červený kámen se světlým žilkováním a jinde zase bílý. Každý kámen je krásný. Každý z nás má rád kameny svého domova. Dovol nám, abychom sem dopravili kameny i od nás. Tak bude stánek Boží stavbou nás všech.“

I když muž vyjádřil svou prosbu nesměle, Darna ihned pochopil její smysl a měl radost z této myšlenky. Bylo by krásné, kdyby byl stánek Boží vystavěn z kamenů pocházejících z celé říše.

„Je dobře, že Mistr právě navštívil jednoho nemocného kněze v blízké osadě,“ podotkl. „Zítra ráno přijede ještě jednou na horu, aby se podíval, jak jsme pokročili s prací. Můžeme se mu o tom zmínit.“

Zarathuštra s návrhem souhlasil a srdečně se z něho radoval.

Po jeho svolení se muži mezi sebou předháněli, kdo na stavbu dopraví ty nejkrásnější kameny. Stavba si tak sice vyžádala o něco více času, Darna však navrhl, aby mezitím dokončili všechny přípravné práce, takže se jim Boží stánek určitě podaří postavit do příští slavnosti.

Měla to být velká čtyřhranná hala, co nejvíc prostorná, aby se do ní vešlo velké množství návštěvníků. Napravo i nalevo k ní měly přiléhat prostory, kde by se konala shromáždění kněží, i prostory pro pomáhající ženy.

Darna dál navrhl, aby na úpatí hory postavili budovy pro ubytování návštěvníků. O tom však Mistr nechtěl zatím ani slyšet. Měl být vybudován stánek Boží, a ne ubytovací prostory pro lidi. Lidé přece měli své stany, které jim poskytovaly potřebnou ochranu i při velké nepohodě.

Zarathuštra odjel zpátky do hlavního města. Věděl, že stavba je v nejlepších rukou. Darna vkládal do tohoto díla všechno vroucí lásku, jíž byla jeho duše schopna.

JEDNOU ráno oznámila Jádasa manželovi novinu:

„Dnes se Háfiz vydal na zpáteční cestu domů. Přivádí s sebou větší skupinu, než s jakou odtud vyjel. Směla jsem je vidět. Muži, které přivádí, nejsou pohlední.“

„Poděkujme Bohu, že se vrací,“ poznamenal rozradostněný Zarathuštra. „Ať s sebou přivede, koho chce. Bylo by pro mne těžké, kdyby měl být stánek Boží na hoře vysvěcen bez jeho přítomnosti.“

Asi o dva týdny později vjel Háfiz do hlavního města.

Všichni obyvatelé se sbíhali a s jásotem pozdravovali knížete. Řada mužů, která s ním před časem vyjela, chyběla, ale zástup bojovníků přesto vypadal skvěle a byl veselý.

Uprostřed šiku šla asi stovka mužů s nažloutlou pletí, šikmýma očima a ploskými nosy. Černé, tukem natřené vlasy měli zastřižené kolem hlavy. Visely na nich rozedrané šaty. Bylo však vidět, že by se i v dobrém stavu značně lišily od oděvů, jaké se nosily v Íránu.

Když obyvatelé uvítali bojovníky a přespolní pokračovali v cestě do svých domovů, chtěl Zarathuštra vědět, proč s sebou kníže přivedl cizí muže, s nimiž se nemohou dorozumět.

Hafiz mu vysvětlil, že to jsou urození lidé nepřátelského národa. Poté, co několikrát vytlačil nepřátele za hranice a oni je pokaždé znovu překročili, ho napadlo, že k zabezpečení míru bude nutné zmocnit se jejich náčelníků.

Někteří z nich ovládají řeč Íránců. Jejich prostřednictvím vetřelcům oznámil, že když se ještě jednou pokusí překročit hranice, budou urození muži z jejich národa ihned usmrceni. Pokud zachovají klid, nestane se jim nic. Domníval se, že tímto způsobem zabezpečil svou říši.

„Co teď s těmi lidmi uděláš, Háfizi?“ podotkl Zarathuštra zamyšleně. „Jsou to zbyteční strávníci, i o ošacení se jim budeme muset postarat,“ dodal.

„Myslím, že si budou muset na své živobytí vydělávat prací,“ rozhodl kníže.

V noci se pohroužil do modlitby a prosil o ujasnění. A světlý posel přišel a sdělil mu:

„Od Háfize bylo moudré, že se zmocnil těchto lidí. Jinak by neměl od divokého národa nikdy pokoj.

Je také správné, že je nemůže živit zadarmo. Ale ať si dá pozor, aby od nich nepožadoval příliš mnoho nebo po nich chtěl, aby vykonávali práce, které jiné dělají neradi. To je velmi nebezpečné. Postarej se, aby to pochopil.“

Kníže se mezitím rozhodl, že zařadí zajatce všude tam, kde měl nedostatek pracovníků. Většinou se jednalo o činnosti, jimž se jiní vyhýbali.

Proto se velmi podivil, když mu Mistr tlumočil pokyn shůry. Ani na okamžik ho však nenapadlo se proti němu vzepřít a ihned přemýšlel, jak by to měl zařídit jinak.

Zarathuštra navrhl, aby Háfiz zjistil, na jaké práce jsou muži zvyklí a co by mohli dělat.

K velkému překvapení všech se ukázalo, že jsou mistry ve zpracování kovů. Uměli je tvarovat a zdobit tak umělecky, že by to do nich nikdo neřekl.

Pracovali s radostí a nikdo je nemusel pobízet.

Náhle se vyskytla nová potíž. Přiblížila se doba slavnosti na hoře a každý se jí chtěl právě tento rok zúčastnit. Kdo ale bude v době slavnosti hlídat cizince? Nikdo nehodlal dobrovolně zůstat doma.

Nakonec Háfiz určil ke hlídání cizinců dostatečný počet bojovníků. Zarathuštra jim slíbil, že po návratu účastníků slavnosti budou mít na hoře zvláštní slavnost.

UŽ NĚKOLIK dní před začátkem slavnosti zamířil Zarathuštra se svými žáky na horu, aby všechno připravil.

Hala postavená z různobarevných kamenů vypadala mnohem krásněji, než očekával. Darna nepoužil kameny libovolně, ale rozmístil je podle jejich druhu na určená místa.

Kolem budovy vysázeli téměř souvislý zelený pás keřů. Podlahu uvnitř vydláždili kameny, vnitřní kamenné stěny ověsili pestře tkanými a vyšívanými koberci z jemné vlny.

Místo obvyklého obětiště z kamenů umístili uprostřed haly jediný podlouhlý bílý kvádr. Na něm stála větší kovová, umělecky tepaná miska, kterou vytvořil jeden z cizinců.

Na stěnách kolem svatyně postavili na kamenné výstupky misky, v nichž měl hořet vonný olej.

Pro ženy bylo vyhrazeno několik řad kamenných sedadel uspořádaných do čtverce, na která se mohly posadit. Muži museli stát za nimi.

Všechno bylo velmi prosté, a přesto jim to připadalo nádherné a bylo to pro ně posvátné.

Tři dny před začátkem slavnosti se sešli kněží ze všech částí země a směli svatyni obdivovat jako první. Prohlásili, že něco tak nádherného ještě neviděli.

A pak sem začali proudit ze všech končin ostatní návštěvníci slavnosti. Jádasa přijela v Háfizově doprovodu se svými ženami i s Vištáspou, který měl poprvé vědomě prožít slavnost. Všechny naplňovala radost z nádherného Božího stánku. Jádasa vyjádřila slovy to, co si většina z nich myslela:

„Boží stánek působí tak, jako by se z něho linula hudba.“

Slavnost všem připadala tisíckrát krásnější než kdykoliv předtím.

Zarathuštra promlouval o Ahura Mazdovi, věčném, všemohoucím Bohu, který je k národu tolik milostivý. Potom hovořil o Saošjantovi, svatém Synu Božím, který přijde jako Pomocník a jako Soudce.

Když udržovatel cesty mluvil o Tom, jemuž zasvětil celý svůj život, bylo shromáždění u vytržení. Při jeho líčení se lidí zmocnilo hluboké dojetí. Když se krátce odmlčel, náhle zazněl dětský hlásek Vištáspy, který stál vedle Jádasy:

„Vištáspa bude jeho služebníkem! Bude mu věrně sloužit a přivede k němu všechny lidi.“

Odkud chlapec věděl o předpovědi? Rodiče se o ní před ním nikdy nezmínili. Ale slova dítěte zněla jako slib, takže nikdo nebyl překvapen, když Mistr s dojetím pronesl:

„Kéž ti Ahura Mazda požehná, můj synu, abys mohl jednou dodržet to, co jsi právě slíbil!“

Pokračoval v promluvě a chlapec pozorně a mlčky naslouchal.

Slavnost pak brzy skončila. S mnoha návštěvníky odjel z hory i Háfiz. Zůstal na ní jen Zarathuštra se svými žáky a čekal na příchod bojovníků.

Jednou v noci je náhle probudil šramot a spatřili světélka pohybující se kolem. Zarathuštra spěšně vyšel ze svého stanu, který stál na vyvýšenině mezi stromy. Zahlédl několik mužů potulujících se kolem haly.

Zřejmě ji považovali za opuštěnou, protože se vůbec nesnažili chovat se tiše. Za Mistrem ihned přispěchali jeho žáci a zastoupili mužům cestu. Ukázalo se, že je to atravan a několik jeho společníků.

Mistr utlumil hlasité projevy rozhořčení dříve, než mohly propuknout. Obrátil se na starce, který stál před ním a celý se třásl:

„Vítej, atravane, nebyl jsi na slavnosti?“ Nezaznamenal však žádnou reakci.

Pokynul proto svým žákům, aby se ujali atravanových průvodců, a vyzval bývalého kněze, aby ho následoval do stanu. Ten s nevolí poslechl.

Uvnitř Mistru ukázal na teplé lůžko a požádal ho, aby si do rána odpočinul. Řekl mu, že si spolu promluví až potom. Nedobrovolný host nechtěl tak dlouho čekat. Na lůžko se sice posadil, ale hned otevřel ústa:

„Vidím, Zarathuštro, že Ahura Mazda je proti mně příliš mocný. Doslechl jsem se o stavbě svatyně a přišel jsem, abych ji zničil. Venku najdeš náčiní, které jsme si s sebou přinesli. Měli jsme v plánu počkat ještě několik dní, ale myslel jsem si, že jsi už odjel. Teď však zjišťuji, že jsi tady a jako vždy tě chrání tvůj Bůh. Mě ale ničí.“

Zarathuštra mu domlouval, aby od sebe zahnal špatné myšlenky. Vždyť dříve byla doba, kdy i on věřil v Ahura Mazdu. Měl by se opět na to rozpomenout a Boha ctít, pak bude zase šťastný.

Atravan se však přiznal, že taková doba, o které Mistr mluvil, nikdy nebyla. Nikdy nevěřil v Boha a nikdy nevěřil ani v bohy. Vyznával je pouze ústy, aby mohl vykonávat svůj vysoký úřad. Proto k nim teď také nemůže najít cestu.

„Ušetři si se mnou námahu,“ zvolal hořce. „Zemřu tak, jak jsem žil!“

Při těchto slovech vytáhl z šatů maličkou nádobku, ale dříve než ji mohl přiložit k ústům, mu ji Mistr vytrhl z ruky. Zbytek noci strávil tím, že starci objasňoval Boží moc a vznešenost.

Když se rozednilo, odvedl ho do svatyně a v té chvíli konečně povolila kůra, kterou následkem vzdoru a zloby obrostlo toto staré srdce. Atravan klesl před oltářním kamenem na kolena a modlil se.

Mistr ho na hoře pozdržel, zatímco jeho společníci se vrátili domů. Neprojevovali touhu slyšet o Bohu a chtěli se co nejrychleji dostat odtud.

Bývalý atravan se však téměř nemohl odloučit od Boží svatyně, ve které vyciťoval sílu. Zarathuštra mu dovolil, aby se zúčastnil slavnosti pořádané pro vojáky, a měl radost z hlubokého dojmu, který na starce učinila vroucí a prostá slavnost.

Když se pak dověděl, že stařec nemá vlastní domov a je odkázán na milodary lidí, kteří ho neznají, ujal se ho a poskytl mu přístřeší ve městě v budově pro žáky.

Za několik měsíců ale přestalo kdysi tak nezkrotné srdce tlouci a bývalý kněz opustil v míru tuto zemi.

ZAJATCI se žlutou pletí a šikmýma očima se dobře sžili s okolím a neměli v úmyslu opustit nový domov, kde se cítili spokojení. Pozvolna se naučili mluvit místní řečí a vyprávěli o své zemi tolik zvláštního, že jejich posluchači někdy žasli.

Ve své vlasti kočovali od pastviny k pastvině. Bydleli stále ve stanech a v parném létě se usadili pod korunami vysokých stromů. Co znamená obdělávání polí, to poznali až zde.

Živili se masem svých stád, většinou ovčích, a maso požívali v syrovém stavu. Kromě toho jedli ovoce a ryby, které lovili ve velkých řekách své země.

O Bohu nic nevěděli a neznali ani bohy. Vzývali příšerné bytosti, které – jak tvrdili – vídali u nich doma. S úžasem naslouchající Íránci si o nich neuměli udělat představu. Chtěli od zajatců vědět, jestli vidí tyto bytosti také tady. Ti se s ulehčením přiznali:

„Ne, démoni zůstali za horami. U vás je pro ně příliš jasno.“

Zarathuštra si umínil, že probudí jejich duše a bude jim vykládat o Bohu.

Jeho námaha postupně přinesla ovoce. Někteří z mužů se probudili a začali se ptát. Tak pomalu nalézali. Přicházeli pravidelně na pobožnosti a často prosili, aby je navštívili žáci a poučili je. Všechno, co pak pochopili, sdělovali svým přátelům.

Také jejich umění dosáhlo rozmachu. Když vytepali a ozdobili tolik misek, že stačily na zásobení všech stánků pro pobožnosti, Mistr je vyzval, aby zkusili zdobit předměty denní potřeby.

Dodal jim modrozelené kameny, jaké měl Háfiz ve své koruně, a vybídl je, aby je zasazovali do pásů, spon, čelenek a podobně. Takové práce prováděli neobyčejně zručně.

Nikdy nezasazovali kameny jen tak prostě do kovu, ale do orámování napodobujícího nějaký přírodní tvar. Tímto způsobem většinou zpodobňovali květiny.

Tyto umělecké předměty se těšily velké oblibě. Každý byl rád, když mohl podobný šperk přinést své ženě nebo jím vyzdobit svůj domov. Cizinci si tím nejen vydělávali na živobytí, ale dosáhli i určitého blahobytu.

Zarathuštra jim dal postavit dílnu, protože kovům nesvědčil dlouhý déšť. Vedle dílny měli svá obydlí.

„Domky žlutých“ se pozvolna začlenily do města, jako by k němu patřily. Zapomnělo se, že tam bydlí cizinci.

Zejména Vištáspa k nim rád chodíval a se zájmem sledoval jejich práci. Zamilovali si tohoto důvěřivého chlapce se zářícíma očima a dovednýma rukama, který se už dávno nespokojil jen s díváním.

Nezvyklé nástroje ho lákaly. Zlehka vzal do rukou jeden, pak druhý, a když muži zjistili, že ho k tomu ponouká vnitřní touha, ukázali mu, jak se jednotlivé nástroje používají.

Jednoho dne přiběhl k otci a celý zářil radostí.

„Otče, podívej se, co jsem vytvořil!“

V ruce držel modrou květinu na stonku vytvarovanou z kovu; byla věrným obrazem živého květu. Zatímco jeho učitelé používali kov jako základ a z něho vytepávali nebo do něj vyrývali tvar květu a pak jej zdobili kameny, chlapec sestavil květinu z kamenů spojených dohromady kovem.

Žlutí jeho dílo velmi obdivovali. Chtěl šperk darovat matce, ale otec jej měl vidět první. Rodiče se radovali ze zručnosti svého dítěte a z toho, že dává přednost práci před sebezábavnější hrou.

Brzy mu však na podobné práce nezbýval čas. Mistr zařadil syna, přestože byl ještě mladý, do skupiny žáků a nechal ho učit se a pracovat s nimi.

Po nějaké době chlapec poprosil, aby s nimi mohl také bydlet. Zarathuštra mu to dovolil, ale Jádasa ani Háfiz nesouhlasili.

„Má být knížetem, takže si musí zvykat na bydlení v paláci. Musí být zvyklý na to, že je obsluhován, a pokládat to za něco samozřejmého. Jen tak se naučí jednat vlídně s podřízenými, stejně jako s nimi jedná Háfiz,“ prohlásila Jádasa. „Když bude později používat služby jako něco, co patří k jeho královské důstojnosti, bude se muset snažit projevovat tuto ,důstojnost’ i při jednání se služebnictvem.“

„Chtěl jsem, aby můj syn vyrůstal přirozeně,“ vysvětloval Mistr, ale Jádasa byla jiného názoru.

„Co je přirozené, Zarathuštro?“ zeptala se klidně. „Přece jen to, co vyplývá z postavení, ve kterém se člověk nachází. Bylo by nepřirozené, kdyby budoucí král vyrůstal jinak, než jak má později žít.“

Háfiz s tím souhlasil zejména proto, že se nechtěl úplně zříci chlapcovy společnosti.

Tak chlapec zůstal mimo vyučovací dobu v paláci a naslouchal vyprávění matky, nebo jezdil s Háfizem na lov a zúčastnil se jeho dalekých vyjížděk.

PRO ZARATHUŠTRU opět nastala doba, kdy jeho duše často putovala a viděla věci, které pozemské oči nemohly spatřit.

Jednou se před ním vynořily obrazy lidí volajících o pomoc, podruhé zase spatřil nádherné výjevy z nadpozemských říší. Učil se chápat, co mu obrazy mají říci.

I když byl jeho vnější život stále více naplněn prací a událostmi, pociťoval jej jen jako vnější projev toho, co prožíval ve svém nitru. Tam teď probíhalo jeho skutečné tvoření a působení. Co zažil nebo přijal, to pak pomáhalo všem.

Když se stále častěji ozývalo volání cizích národů o pomoc, promluvil Mistr se žlutými, aby zjistil, zda by bylo možné vyslat několik jeho žáků do země cizinců.

Ti z nich, kteří již našli cestu k Bohu, neměli toužebnější přání, než aby mohli vést svůj vlastní lid stejnou cestou. Nepodceňovali však ani velké nebezpečí spočívající v nezkrocené divokosti svého krvežíznivého národa.

Zarathuštra se s touto záležitostí prosebně obrátil k Bohu. Odpověď, kterou mu přinesl světlý posel, rozptýlila všechny pochybnosti:

„Nech odejít žáky do vzdálené cizí země s důvěrou v Boha, v pomoc Všemohoucího. Budou muset usilovnou prací kypřit duše a zasévat do nich setbu. Na jejich práci však bude spočívat požehnání.

Aby žlutí snadněji získali důvěru divokých lidí, dej jim na vybranou, kdo z nich se chce vrátit do své vlasti. Těm, kteří projeví takové přání, klidně dovol odejít. Tito cizinci, na které u nich doma dávno zapomněli, již nejsou ochranou proti loupeživým přepadům.“

Zarathuštra promluvil se svými žáky a mnoho z nich se přihlásilo k této službě. Naplňovala je tak vroucí touha, aby směli hlásat o Bohu těm, kteří o něm dosud vůbec nevěděli, že úplně zapomněli na hrozící nebezpečí.

Potom Mistra zajímalo, kdo ze žlutých má v úmyslu vrátit se do vlasti.

Očekával, že budou chtít opustit zemi všichni, ale přihlásili se pouze dva. Teprve když jim řekl, jaká služba bude požadována za jejich propuštění, přihlásilo se ještě sedm dalších, kteří projevili ochotu doprovázet žáky. Přáli si však, aby byli považováni za posly, mohli u žáků zůstat a později se s nimi vrátit.

„Írán je teď naším domovem,“ ujistili ho. „Musíme být opatrní, abychom svým bratrům nevyprávěli o zdejší zemi příliš mnoho, jinak by všichni zatoužili se tady také usídlit. A to by Íránu uškodilo.“

Žáci byli vysláni do vzdálené neznámé země slavnostním způsobem. Několik bílých sester předtím prosilo, aby směly jít s nimi, ale Jádasa to nedovolila. Nejdřív mají muži urovnat cestu a teprve pak, jestliže to bude nutné, je budou moci následovat bílé sestry.

Během dlouhé cesty Íránem i při přechodu pohoří do cizí země se žáci učili řeči žlutých.

Našli všechno tak, jak to žlutí vylíčili: nesprávnou víru a bludy, krvežíznivost a divokost, bezuzdnost a zaostalost. Žáci však neúnavně vyučovali a pracovali. Ochraňovali je jejich průvodci žluté pleti, kteří se od nich nevzdálili ani na okamžik. Jejich vlastní země se jim líbila méně než kdy předtím. Stýskali si, jak hrozné to všechno je, a vydatně pomáhali, aby došlo ke změně.

Ale obětavým vyslancům nebylo dopřáno, aby se dočkali úspěchu. Nespoutaná povaha divokého národa, který nechtěl snášet pronikání cizího vlivu, získávala stále znovu převahu. Došlo ke vzpouře a vraždění.

Když zahynula většina vyslaných žáků i šest jejich ochránců, uprchl zbytek zpátky do Íránu.

Zarathuštra je láskyplně přijal. Nezahrnul je výtkami, jak očekávali. Světlý pomocník mu již předem sdělil zprávu o tom, jak výprava skončila. Teď už neměl poslat k tomuto tvrdošíjnému národu nikoho.

PAK ZARATHUŠTRA dostal ze světlých výšin jiný pokyn. Měl s Vištáspou, který už dorostl v jinocha, podniknout ještě jednou okružní cestu po celé říši a navštívit všechna místa, kde působili kněží, které kdysi vyslal.

Nemusel při tom pospíchat. Měl si to však zařídit tak, aby byl před začátkem slavnosti v blízkosti hory a mohl osobně řídit slavnost.

Tento pokyn plnili otec i syn s radostí. Rádi by s sebou vzali Jádasu, ta však namítla, že kdyby s nimi měla cestovat, jistě by k tomu dostala pokyn. Chtěla zůstat se ženami.

Háfiz se dlouho rozmýšlel, jestli se k nim nemá připojit. Sice již zestárl, ale dosud se cítil čilý a byl by se rád ještě jednou podíval na svou zem. Také on se však rozhodl, že zůstane doma. Od severních hranic docházely různé znepokojivé zprávy, a proto se neodvážil opustit hlavní město.

Tak se spolu vydali na cestu otec a syn v doprovodu početné družiny složené z žáků a služebnictva.

Mladík překypoval radostí ze všeho, co viděl. Zarathuštra mu vyprávěl o mnoha dřívějších událostech a v jinochově duši se díky tomu vytvořily konkrétní představy. Neuvědomoval si ani, že od otcovy poslední cesty uplynulo už tolik let, kolik je právě jemu samému.

Za tu dobu došlo k velkým změnám. Z malých osad s chudobnými domky vyrostla kvetoucí města. Některá se rozprostírala na úpatí skalnatých hor, jiná lemovala malebné říční zákruty, další přiléhala k okrajům lesních porostů.

Všude se setkávali s čilým duchovním životem, jednotnou vírou a úsilím jednat podle Božích přikázání. Všude pozorovali mír a svornost, mravenčí píli a blahodárnou čistotu.

V horských krajích se pásla stáda dlouhosrstých koz a odolných ovcí, z jejichž srsti a vlny uměli muži i ženy zhotovovat výborné oděvy. Spřádali zde také bavlněnou přízi, ze které ženy v celé říši vázaly a tkaly husté rohože.

V rovinách muži obdělávali pole a pásli skot i koně, zatímco ženy tkaly látky a pletly koše.

Na okraji pouště se těžila sůl a zpracovávaly se kovy. Potom následoval kraj růží. Vypadal jako jediná velikánská kvetoucí zahrada. Lidé zde uměli lisovat z růžových lístků nádherně vonící olej.

Vištáspa toho viděl opravdu hodně a díval se také vnitřním zrakem. Své budoucí podané chtěl poznat po všech stránkách.

Zúčastňoval se proto všeho, co spatřil. Nedokázal přejít kolem žádného řemeslníka, aby k němu alespoň na okamžik nepřistoupil. Kde to bylo možné, požádal, aby si mohl všechno sám zkusit. A slunnému, krásnému jinochovi prosbu zřídkakdy odepřeli.

Nikdo zatím nevěděl, že se má jednou stát panovníkem této rozsáhlé říše, i když jeho pojmenování „mladý kníže“ proniklo daleko za hranice hlavního města.

Jeho dědeček Názim už nežil. Zarathuštra ukázal synovi osadu, v níž vyrůstala jeho matka. Lidé, kteří stále ještě k Jádase velmi lnuli, se radovali, když spatřili jejího syna.

Pak přijeli do osady, kde vládl Murza s Ánarou. Představitel osady zemřel a lidé přenesli úřad představitele osady na Murzu; zastával jej vedle svých kněžských povinností.

Při pohledu na tuto výstavnou osadu se stěží dalo uvěřit, že právě zde bylo kdysi nutné špínu odstraňovat násilím.

Oba jezdci byli se svou družinou na cestě téměř dva roky. Pak se s uspokojením vrátili do hlavního města, kde je už všichni toužebně očekávali.

Kníže Háfiz jim sdělil, že chtěl ještě počkat na návrat svého nástupce a je připraven opustit tuto zemi.

Jeho stále ještě mužný obličej se prodloužil a zprůsvitněl. Ruce se mu třásly, ale jeho duch – jak se zdálo – v posledních měsících ještě více uzrál. Kníže mluvil velmi málo, ale co řekl, mělo hodnotu.

Vyslovil přání, aby byl Vištáspa stále u něho. Tak mu bude moci ještě dát pokyny, které považuje za nutné.

„Chci se rozloučit se svým národem, Zarathuštro,“ vyslovil se jednoho dne po noci strávené na modlitbách. „Bude možné, abych dnes večer po pobožnosti promluvil k lidu?“

Mistr to považoval za správné. Mezi lidmi se rozšířila zpráva, že večer hodlá promluvit sám kníže. Proto přišli i ti, kteří měli jindy plno všelijakých výmluv, aby se z pohodlnosti pobožnosti vyhnuli.

Večer se dal Háfiz odnést do sálu pro pobožnosti.

Pobožnost proběhla jako obvykle. Zarathuštra nacházel snad ještě vroucnější slova než jindy, takže uchvátil duše přítomných lidí. Pak je vyzval, aby všichni zůstali na svých místech, protože si k nim přeje promluvit kníže Háfiz.

Háfiz vstoupil do středu. Opíral se o Vištáspu a nepustil ho od sebe.

V bohatě vyšívaném rouchu s korunou na hlavě působil vznešeně a nesmírně důstojně.

Poděkoval svému lidu, že mu nikdy za jeho dlouhého panování neztěžoval život neposlušností nebo nesváry. Pak pokračoval:

„Íránci, tím nejlepším v mém životě bylo, že Bůh nás uznal za hodny, abychom měli ve svém středu Zoroastra. Od něho jsme se naučili nacházet Boha, Nejvyššího. Díky jeho činnosti se naše říše sjednotila,“ řekl naplněn vděčností.

„Odejdu bezdětný. Ale i když teď od vás odcházím, nezůstanete později bez vládce. Vychoval jsem vám svého nástupce. Vyrůstal ve vašem středu. Milujte mladého knížete. Zůstaňte mu věrní tak, jako jste byli věrní mně!“

Řadami přítomných lidí proběhlo hluboké pohnutí. Háfiz se obrátil k jinochovi:

„Poklekni synu, abych ti požehnal.“

Vištáspa poslechl. Háfiz sňal z hlavy korunu a vložil ji na skloněnou hlavu jinocha. Zdálo se, že při tom pronáší tichou modlitbu. Pak opět promluvil:

„Kéž ti Ahura Mazda požehná, synu! Již před tvým narozením tě určil za krále tohoto národa. Ode dneška buď králem. Vstaň, Vištáspo, íránský králi!“

I když byli na posvátném místě, ozvaly se hlasité projevy lidí. Jedni pozdravovali jásotem mladého vládce, druzí prosili knížete, aby od nich ještě neodcházel.

Unaveně se usmál.

„Dopřejte mi ještě několik let po boku mladého krále, abych se mohl jako rádce těšit z toho, co bude podnikat díky síle mládí.“

Jakmile Mistr postřehl, že Háfiz už nemá v úmyslu dál mluvit, přistoupil k němu a poděkoval mu jménem národa za laskavou a dobrotivou vládu, kterou po celou dobu vykonával.

Pak se modlil za to, aby byla knížeti dopřána míruplná léta odpočinku a aby se mladému králi dostalo síly, která by mu pomáhala.

Mladý král se radostně ujal vlády. Odmalička si zvykal na myšlenku, že jednou nahradí Háfize, a vždy pozorně sledoval jednání knížete. Později Háfiz mluvil s mladým nástupcem o každém opatření ještě dříve, než je uvedl ve známost.

Vištáspa měl v úmyslu postupovat stejně a denně se radit o všech záležitostech se svým otcovským přítelem. Setkal se však s rozhodným odporem.

„Synu, nesmíš si zvyknout při všem zjišťovat, jestli to schvaluji,“ řekl starý muž dobrotivě. „Tím by ses stal nesamostatným. Jestliže něco podnikneš, můžeš mě o tom později informovat a promluvíme si o tom. Bude to tak lepší.“

NEPOKOJE na severu říše, které na čas ustaly, znovu propukly povážlivou měrou. Docházely stále nové zprávy o loupeživých nájezdech, vraždách a žhářství. Aby se zamezilo přepadům, bylo nutné jednat.

Vištáspa byl vychován v přesvědčení, že prolévání krve je proti Božím zákonům. Věděl však také, že Háfiz před časem vytáhl na Boží příkaz proti nepříteli.

Proto se i on chystal odjet na sever s velkým počtem ozbrojenců. I když se kníže v duchu domníval, že by stačila polovina vojáků, přesto v tom mladému králi nebránil. Ať ukáže, co zmůže.

Tak jako kdysi požehnal Zarathuštra odjíždějícím mužům. Vyrazili s veselou myslí, jako by šlo o pouhé dobrodružství. Král však měl plán a cestou s ním seznámil velitele.

Ze začátku udiveně naslouchali tomu, co se jim snažil vysvětlit. Ale když pak pochopili jeho záměr, zaradovali se a prosili o dovolení, aby jej mohli oznámit mužstvu.

Došlo k tomu ještě téhož dne večer a za chvíli se od stanu ke stanu rozléhal nepopsatelný smích a ozývaly se stále nové výbuchy veselí.

V rozjařené náladě dorazili po několikadenní, velmi obtížné jízdě na sever, kde hranici země tvořily divoce rozeklané skály, členité pásmo hor, které se tyčilo k obloze do závratné výše. Pro lupiče tady byly výborné skrýše.

Ve všech osadách, jimiž projížděli, slyšel král Vištáspa pohnuté nářky postižených lidí. Čím více se přibližovali k pásmu hor, tím více stop po vraždění a žhářství nacházeli. Lidé měli strach z každého nového dne. Vlídně je povzbuzoval:

„Co nejdříve to skončí, slibuji vám to!“

Své lidi poslal podle pečlivě uváženého plánu po malých skupinkách do hor, aby tam zaujali postavení. V doprovodu místního obyvatele předem zjistil, jaká je situace přímo v terénu, takže dokázal přesně určit strategii boje.

Loupeživí sousedé neočekávali odpor.

Muži, kteří se odvážili překročit hranice a prozkoumat nepřátelské území, přinesli zprávu, že na dvou místech chystají lupičské bandy přepadení. Bylo proto nutné být na stráži!

A co král po vroucí modlitbě vymyslel, se podařilo. Boj trval celou noc, ale díky velké početní převaze králových bojovníků proběhl bez krveprolití. Ráno přivedli ozbrojenci před krále stovky zajatých, spoutaných nepřátel.

Zajatci se dívali mrzutě a nenávistně kolem sebe, přitom však nedokázali zakrýt zvědavost.

Co zde viděli, vzbuzovalo jejich údiv. Vištáspa nechal úmyslně rozmístit kolem dokola celou svou bojovou sílu. Velký počet bojovníků měl zapůsobit odstrašujícím dojmem a toho také král dosáhl. Zajatci se začali chvět strachem. Nedokázali si představit nic jiného, než že teď budou usmrceni.

Vištáspa stanul před zajatci a oslovil je:

„Kdo z vás rozumí naší řeči?“

Viděl záblesky v mnoha očích, muži však raději mlčeli. Někteří obyvatelé hor zvolali:

„Králi, nestarej se o ně. Téměř všichni rozumí naší řeči, ale i my umíme mluvit jejich jazykem a rádi přetlumočíme, co jim chceš povědět.“

Král nabídnutou službu přijal a promluvil k zajatcům:

„Dopustili jste se velkého bezpráví, protože jste překročili hranice mé země. Nejednali jste v nouzi. Šlo vám mnohem víc o vraždění spících lidí, o vypalování domků a o loupení žen než o krádež dobytka. Možná jste nebyli poučeni, že je to hřích. Teď se tomu však naučíte způsobem, na který nikdo z vás nikdy nezapomene.

Protože jste se chovali jako zlé děti, budeme s vámi také tak nakládat. Budete zbiti, abyste věděli, že jste si zasloužili trest. Ale abyste na toto poučení příliš rychle nezapomněli, budete ostříháni dohola. Pak se smíte vrátit domů.“

Muži zařvali. Být ostříhán dohola znamenalo u těchto zdivočelých lidí obrovskou potupu. Raději chtěli zemřít, než přijít na oči vlastním lidem takto zřízení.

Králi však záleželo na tom, aby tito lidé byli jednou provždy zastrašeni. Trval na svém rozsudku a jeho bojovníci jej rychle vykonali. Každý byl přesvědčen, že mladý král jednal spravedlivě a moudře. Těšilo je, že mu smějí sloužit.

Předem jim přísně nakázal, že se zajatcům nesmí posmívat ani jim ubližovat. Měli na sobě pocítit, že na nich byl vykonán trest jako takový, a ne že z toho mají druzí zábavu.

Když všechny zajatce ostříhali dohola, Vištáspa před ně opět předstoupil. Byli přesvědčeni, že stejně neujdou smrti. Nikdo z nich nevěřil, že budou propuštěni.

Král je pozoroval plný slitování. Bylo mu zatěžko zůstat neoblomný tváří v tvář tak velkému úpadku. Promluvil k nim a v jeho hlase se chvěla láska, kterou cítil k těmto tvorům:

„Byli jste po zásluze potrestáni a teď smíte odejít domů. Žádného z váš ať už nenapadne překročit hranice s nepřátelskými úmysly. Řekněte svým druhům, co jim hrozí, jestliže se dají zlákat k podobnému záškodnictví. Stihne je stejný trest. Sami vidíte, kolik bojovníků je zde připraveno k obraně.

Než odejdete, chtěl bych vám ještě povědět pár slov. Víte, že jsem králem této země. Viděli jste, jak velká je moje moc.“

Muži přikývli téměř proti své vůli. Líbil se jim. Na některé zapůsobil zvuk jeho hlasu, který jim pronikal do srdce, aniž si to uvědomovali.

„Nařídil jsem svým bojovníkům, aby žádného z vás neusmrtili,“ pokračoval Vištáspa. „Vidíte, že splnili můj rozkaz!

Z toho můžete poznat, že je mi dána velká moc. Existuje však někdo, jehož moc je tisíckrát větší. Přikázal všem lidem, aby nezabíjeli! To, co jsme si předsevzali, jsme všichni učinili na jeho příkaz. On, který je nesmírně veliký, je i naším vládcem. Je to Nejvyšší, věčný Bůh, jehož vzýváme!“

Na Vištáspu hleděly nechápavé, nevěřící, udivené oči. Téměř nikdo z mužů nevypadal, že by pochopil jeho slova a chtěl by slyšet víc.

Králi připadalo, jako by mu nějaký hlas pošeptal, aby dnes už nepokračoval. Sémě je rozseto a musí mít čas, aby zapustilo kořeny.

Proto Vištáspa nařídil, aby zajatcům sejmuli pouta. Každý, jakmile byl volný, odtud vyrazil jako střela, ani nečekal na ostatní.

Jeden z nich se však náhle obrátil a rozběhl se přímo ke králi. Bojovníci se okamžitě těsněji semkli kolem vládce. Obávali se, že muž má zlé úmysly. Ale Vištáspa je uklidnil:

„Podívejte se na něho. Z jeho očí září dobré chtění. Dovolte mu, aby přistoupil blíž.“

Cizinec se přiblížil. Neobratně poklekl před králem a řekl:

„Děkuji ti za tvou dobrotu. Náš národ ji ještě nedokáže pochopit. Já ji však vidím a budu o ní stále mluvit. Ne trest, ale láska, která tento trest udělila, z nás učiní tvé přátele, králi!

Jsi mladý, ale velmi moudrý. Jsi krásný, ale tvá dobrota převyšuje tvou krásu.

Dovol, abych směl zase přijít, až mi dorostou vlasy, abych slyšel víc o Bohu, kterému sloužíš!“

Král s radostí svolil. Divil se, že muž mluví tak dobře íránsky, a dověděl se, že všichni lidé žijící u hranic s Íránem ovládají jeho řeč.

Když i poslední propuštění zmizeli z dohledu, promluvil Vištáspa ke svým bojovníkům. Upozornil je na nutnost vojensky zabezpečit hranice. Protivníci si nesmí myslet, že hranice teď zůstanou nestřežené.

„V těchto rozsedlinách a průrvách postavíme kamenné domky, mnoho takových domků na různých místech, takže celé hranice budou zabezpečeny. Mezi domky musí procházet bojovníci a provádět pozorování.

Myslím si, že bude nutné bojovníky každý rok vyměnit, aby sem do samoty přicházeli stále jiní.“

Pak se mohli přihlásit ti, kteří se rozhodli převzít stráž jako první. Král zde zanechal asi padesát mužů s pěti veliteli. S ostatními se vydal nazpátek do hlavního města.

Do paláce dorazil dřív, než ho očekávali. Všechny udivilo, že s sebou nepřivedl zajatce. A údiv vzrostl, když vyprávěl, o svém zákroku.

Ani Zarathuštra a Háfiz se nedokázali ubránit smíchu. Pak ale velmi rychle zvážněli. Poznali, jak obdivuhodně je mladý král veden a s jakou samozřejmostí naslouchá svému vedení.

„Teď chápu, že jsem tenkrát jednal nesprávně, když jsem s sebou přivedl sto žlutých,“ přiznal Háfiz zamyšleně.

Vištáspa mu odporoval.

„Kdybys to neudělal, nemohl by náš lid od nich odkoukat jejich velkou dovednost. A že to bylo správné, kníže, dokazuje přece i fakt, že ze strany, kde jsi zasáhl, už nikdy nepřítel neohrozil naši zemi.“

Vištáspův nápad ponechat na hranicích stálou posádku se starci obzvlášť líbil. Byl to důkaz velké prozíravosti. Král však uvažoval ještě dál.

„Od nynějška zařídím, aby nejsilnější muži procházeli pravidelným výcvikem v zacházení se zbraněmi, ve zdolávání hor a v pochodech. Mohou přitom klidně provozovat své řemeslo, ale určitý čas musí věnovat své zemi. Tato jejich činnost bude prospěšná všem.

Čím větší bude počet těch, které budu moci postavit proti nepříteli, tím méně krve se bude prolévat. S veliteli jsem už mluvil. Souhlasí se mnou a rádi se ujmou práce spojené s výcvikem.

Kromě toho si myslím, otče, že i pro tvé žáky bude na hranicích brzy práce. Muž, o kterém jsem vám vyprávěl, nebude mít klid, dokud neuslyší víc o Bohu. Jak doufám, přiměje ještě další muže, aby ho doprovodili. Pak musí být naši kněží připraveni, aby tyto duševně zralejší lidi vyučovali. Naši bojovníci by co se toho týče asi víc pokazili než prospěli.

Otče, chtěl bych tě poprosit, abys brzy poslal na sever několik žáků, kteří by bydleli u našich obránců. Trochu se obávám, že by tam nahoře v drsných horách mohli muži zhrubnout. Bude dobré, když budou kněží žít s nimi, konat pro ně pravidelně pobožnosti a napomínat je.“

Tato myšlenka se Zarathuštrovi líbila, a zatímco Vištáspa odešel za matkou, aby ji pozdravil, řekl otec Háfizovi:

„Země je opravdu v nejlepších rukou. Až nadejde náš čas, budeme moci klidně odejít. Vištáspa bude králem a knězem zároveň.“

Háfiz ze srdce souhlasil. Obdivoval mladého krále, kterého miloval jako vlastního syna. Odmítl však myšlenku, že už tady Zarathuštry není potřeba.

„Jsem mnohem starší než ty, příteli. Budu odvolán nejdřív,“ prohlásil s určitostí.

V tom se ale zmýlil. První odvolání potkalo Jádasu. Ta je už dlouho očekávala a připravila všechno na svůj odchod.

Mluvila o něm s několika svými oddanými pomocnicemi, mužům však neřekla nic. Pro ně bylo ještě dost času, než nadejde její hodina.

Ovšem Vištáspa, který nebyl v matčině blízkosti několik měsíců, měl bystřejší zrak než ostatní. Vrátil se ke knížeti Háfizovi a k otci celý zdrcený.

„Co je s matkou? Odkdy je tolik nemocná?“

Oba muži na něho pohlédli ještě zdrceněji. Nepozorovali na Jádase žádné změny. Až teď, když je na to upozornil, objevili mnoho příznaků vleklé nemoci.

Zarathuštra se rozhodl promluvit si se ženou. Bez rozmýšlení připustila, že je to pravda. Dodala také, že se velmi těší, až bude moci odejít do Garódmánu.

„V noci jsem jej vídala tak často, že přesně vím, kam mne povedou světlé postavy, až moje duše konečně opustí unavené tělo. Těším se na to a ty se musíš také těšit. Naše odloučení nebude trvat dlouho. I ty pak odejdeš.“

Zarathuštra klidně hleděl na svou bledou ženu, jejíž rysy mu byly nade vše drahé.

„Raduji se s tebou, Jádaso,“ přisvědčil. „Mám radost zejména proto, že jsi už spatřila nebeskou nádheru. Můžeš mi o ní něco povědět?“

Jádasa se opřela hlavou o stěnu, u níž seděla, zavřela oči a zasněně začala:

„Vzhůru do světla, které nedokáže nikdo popsat, vedou jasně zářící stupně. Jasné, světlé postavy pomáhají duším stoupat po těchto stupních výš, stále výš. Po stranách stupňů jsou zahrady. Rostou v nich nádherně vonící květiny, o které pečují líbezné ženské bytosti.

Vidím, jak si malé děti hrají a překypují čistou, nelíčenou radostí. Postavy jsou stále světlejší, světlo září stále jasněji. Všechno to vidím, ale neumím to vylíčit. To není schopen žádný člověk. Však to sám uvidíš, můj milý.“

Její hlas stále slábl. Naslouchající Zarathuštra se obával, že ho Jádasa opouští. Po chvíli ale otevřela oči a usmála se na něho.

Od té doby ji její nejbližší nenechali samotnou. Jeden z nich byl stále u ní, zejména když pak už nemohla opustit lůžko, protože jí nohy příliš zeslábly. Byla to však zemdlenost celého těla, které vypovědělo službu.

Jednou večer ji syn odnesl ve svých silných rukou do nejkrásnější komnaty paláce, kde na ni čekali Háfiz a Zarathuštra. Mluvilo se o Saošjantovi, na něhož udržovatel cesty nejraději směřoval své myšlenky.

„Budu ho smět vidět z povzdálí,“ vyjádřila své přesvědčení Jádasa.

„Jestlipak spatřím i tři svaté paní?“ připojila zasněně po chvíli.

„Má drahá, těš se na to,“ pronesl Zarathuštra v citovém pohnutí, které se ho zmocnilo.

Všichni cítili, že komnatou zavanulo něco zvláštního. Jako by toto společné niterné prožívání, které nedovedli vyjádřit slovy, vroucněji spojovalo jejich duše.

Vištáspa zatoužil vědět, kdo jsou ty tři paní. Ještě o nich nic neslyšel, protože Zarathuštra ani Jádasa o svých viděních nemluvili. Dnes však byla Jádasa sdílnější. Musí synovi povědět o nebeské nádheře, dokud jí k tomu zbývají síly.

„Víš, synu, vysoko nahoře v nebeských říších pobývají tři královny, které jsou tak vznešené, spanilé a čisté, že my lidé to nedokážeme ani pochopit.

Královna všech nebes rozprostírá svůj zářivě modrý plášť nad ostatními. Její koruna se třpytí nadpozemským jasem. Královna má nejvznešenější tvář, jakou lze spatřit.“ Zarathuštra ji přerušil a bez dechu poznamenal:

„Jádaso, ty jsi směla spatřit její svatou tvář? Jak bohatě jsi byla požehnána! Ještě nikdy jsem ji neviděl. Vždy ji zastíral lehoučký závoj, pod kterým bylo možné jen tušit její líbezné rysy.“

„Viděla jsem ji a vznešená paní se mne stále usmívala, jako právě teď,“ řekla Jádasa uchváceně, aniž si uvědomila, co vyslovila. „Vedle ní stojí královna Lásky a královna Čistoty. Láska Boží bere červenou růži a nechává ji padnout sem dolů. Cítíte její vůni?“

Opravdu se zdálo, jako by komnatou zavanula vůně růží, tak silná a osvěžující, že pozemské květy takto vonět nedokážou.

„Královna Čistoty rozevírá svou náruč. Jak jsem přebohatě požehnaná! Jí budu smět sloužit ve světlých říších. Ó, nejspanilejší paní, dovol mi, abych ti náležela. Netoužím po ničem jiném!

Kývá hlavou na znamení, že svoluje. Kyne mi na pozdrav. Jak je to nádherné! Pane, ty Vznešený, děkuji Ti!“

Jádasa tiše klesla do polštářů, které ji měly podpírat. Tři muži stáli u ní a modlili se.

Mocné city rozechvěly jejich duše, v nichž byla jen chvála a dík. Dík za to, že jim Bůh dopřál, aby tato čistá žena zkřížila jejich životní cestu, i dík za to, že ji tak lehce a míruplně odvolal ze světa. Na její krásné tváři se rozprostíral zjasnělý úsměv a už z ní nezmizel.

Dlouho stáli u Jádasiny tělesné schránky a téměř se nemohli odtrhnout. Zarathuštra určil, aby bylo tělo uloženo do hrobky. Pomyšlení na věže mlčení pro něho bylo nesnesitelné.

Nazítří bylo všechno připraveno. Jádasu, obklopenou záplavou květů, odnesly kněžky do hrobky. Nedovolily, aby se jí dotkla mužská ruka kromě manžela a mladého krále.

Zatímco pověření muži vršili před vchodem do hrobky kameny, zpívaly kněžky chvalozpěvy, která Jádasa sama složila a jimž je naučila. Pak Zarathuštra pronesl vroucí děkovnou modlitbu a nabádal všechny, aby nezapomněli na tento čistý život, který pro ně byl vzorem, a snažili se jej napodobit.

ŽIVOT šel dál. Sama Jádasa určila, která žena má pečovat o kněžky a vést jejich výchovu. Jinou zase pověřila, aby žila s pomáhajícími sestrami a řídila je.

Obě ženy to považovaly za posvátnou povinnost a snažily se ze všech sil, aby se mezera, která vznikla odchodem Jádasy, příliš nezvětšila.

Tři muži ale pociťovali nepřítomnost ženy v paláci každý den víc a víc. Zřetelně si uvědomovali, jak často překlenula nevyhnutelné rozpory svými chápavými, vyrovnávajícími slovy.

Jak často také postavila nějakou událost, o které vyprávěl některý z mužů, do správného světla, takže se na ni náhle museli podívat jinýma očima.

A čím více ji postrádali, tím méně spolu mluvili. Mohli sedět pohromadě celé hodiny, každý ponořen do svých myšlenek, aniž se o nich zmínili. Mnohdy jeden nebo druhý vzhlédl, jako by chtěl něco říci, ale pak si znovu uvědomil prázdnotu vzniklou po odchodu Jádasy a opět mlčel.

Když tento stav trval už několik týdnů a byl stále patrnější, přerušil mladý král jednou večer mlčení.

„Poslyšte, moji milí,“ oslovil oba muže, „schází nám matka a chybí nám společnice na doplnění. Nebylo by dobré, aby do paláce opět vešla žena? Nemyslím, že by mohla nahradit matku, ale přesto by nám všem pomohla.“

Zarathuštra se nechápavě podíval na syna. Co tím myslí?

Háfiz mu však porozuměl a zajímalo ho:

„Říkáš to jen všeobecně, nebo jsi našel ženu, kterou hledáš?“

„Našel jsem jednu dívku a už delší dobu ji nosím v srdci. Ještě jsem nezjišťoval, zda by se chtěla stát mojí ženou, protože jsem chtěl nejdřív od vás slyšet, jestli snesete jinou ženu na matčině místě.“

„Máš pravdu, Vištáspo,“ souhlasil teď i Zarathuštra. „Je čas, aby ses oženil. Říše potřebuje nástupce a ty sám potřebuješ manželku.“

Neuvedl, jestli dokáže jinou ženu snést. Háfiz porozuměl i jemu.

„Myslím, že je také načase, aby ses ujal knížecího paláce, Vištáspo,“ připomněl. „Oslov tu dívku, a když se rozhodne, že se stane tvou ženou, odstěhuji se k tvému otci do malého paláce. Tím nám bude pomoženo.“

Slova knížete urovnala cestu všem třem. V paláci zavládl čilý ruch, protože bylo nutné připravit komnaty pro mladou královnu. Brzy poté požehnal Zarathuštra královskému páru v hale na pobožnosti.

Snoubenci prosili, aby bylo jejich sňatku požehnáno při slavnosti na hoře v Boží svatyni, ale otec s tím nesouhlasil. Řekl, že svatyně je určena výhradně pro uctívání Boha, slavnosti nesmí v ničem dostat pozemský ráz.

Na to oba přistoupili. Mladá královna byla velmi líbezná. Všichni vyciťovali, že v jejím půvabném těle sídlí krásná duše. Vyznačovala se dětskou veselostí a obětavou péčí o jiné.

K Zarathuštrovi měla velkou úctu a snažila se mu zpříjemnit život.

OD JÁDASINY smrti uplynuly dva roky, když štěstím zářící Vištáspa ohlásil oběma starcům, že země bude mít brzy dědice.

„Jestliže to bude syn, dejte mu jméno Háfiz,“ poprosil kníže a král to slíbil.

„Je to tak dobře,“ žertoval kníže, „jeden Háfiz přijde, když druhý odejde. Kéž by nový Háfiz zachoval národu mír a vedl jej tak, aby jej přivedl k Saošjantovi, až přijde. Kdy to bude? Často mě napadá, že země na něho bude muset čekat ještě dlouho.“

Při těchto slovech kníže vstal, aby zamířil do své komnaty, ale bezmocně klesl zpět do křesla.

„Děkuji vám, moji milí, vaším přispěním byl můj život bohatý,“ usmál se na ně.

Pak zavřel oči a už je na této zemi neotevřel. Podle svého přání byl pochován vedle Jádasiny hrobky, beze zpěvu a pouze s prostou děkovnou modlitbou.

Teď očekával své odvolání Zarathuštra. Ze všech vrstevníků zde zůstal jediný on. Na příkaz shůry postoupil svůj úřad synovi, který si měl pod jeho vedením zvyknout na dvojí hodnost – krále a kněze.

Vištáspa však toto vedení téměř nepotřeboval. Byl shůry veden tak bezpečně, že vždy dělal to, co bylo správné. Otec z toho měl radost.

Opět uplynulo několik let. Trpělivé čekání připadalo Zarathuštrovi, jak se stále ještě jmenoval, těžké. Chce ho snad Ahura Mazda, Nejvyšší, naučit ještě před jeho odvoláním právě trpělivě čekat? Pak se to chce správně naučit, pomyslel si, když si sám dal tuto odpověď.

V paláci rozkvétala dvě vnoučata: silný, čiperný Háfiz a velmi jemná, roztomilá Jádasa. Děti dělaly starci radost, ale byly ještě příliš malé na to, aby se jimi mohl dlouze zabývat.

Rozhlížel se, co dělají jiní starci jeho věku. Vyhřívali se na sluníčku a odpočívali, zbaveni životních starostí. Chtěl jednou od toho, podruhé od onoho vědět, jestli jim není dlouhá chvíle. Smáli se:

„Pane, je to báječné!“

Dál ho zajímalo, zda netouží odejít. Zavrtěli hlavou:

„Počkáme, až přijde náš čas. Na odchod je času dost.“

Proč je jiný než ostatní? Proč se jeho znavené tělo nechce smířit s nečinností?

„Pane, vidíš, že jsem se pevně rozhodl trpělivě se podřídit. Ale vidíš i moji tíseň. Neprosím, abys mne odvolal z této země, ale snažně tě prosím: dej mi nějakou práci!“

Tímto způsobem prosil stařec několikrát za den. Vtom za ním přišel Vištáspa.

„Otče, necítíš se příliš unavený na to, abys ještě převzal nějakou práci? Před mnoha lety jsi pro nás zaznamenal přikázání Ahura Mazdy, takže si je teď může každý přečíst. Jakmile nás však jednou opustíš, mnoho moudrostí odejde s tebou.

Nechtěl by ses pokusit co nejvíc těchto pravd písemně zachytit? Naše znaky se sice dají vykládat různě, ale když je budeme číst, připomeneme si tvá slova, a vědění tak zůstane uchováno pro další pokolení.“

Teď měl Zarathuštra práci na dlouhou dobu. Aby mohl zaznamenat božské pravdy, musel počet znaků zvýšit a vymyslet nové, jejichž smysl mu připadal jednoznačný. Musel přemýšlet, rozvažovat a sepisovat. Dny mu rychle ubíhaly.

V noci se rozpomínal na to, co má ještě říci a jak by to mohl nejlépe písemně vyjádřit.

Král dal k tomu účelu zhotovit tenké kamenné destičky, do nichž mohl Zarathuštra vrývat své znaky. Když dokončil několik destiček, přinesl je večer synovi a ten je musel rozluštit.

Většinou dokázal bez nesnází přečíst všechno, co chtěl otec svými znaky vyjádřit. Jestliže se mu něco nepodařilo vyluštit, Zarathuštra se neúnavně snažil vyjádřit znovu svá slova ještě srozumitelněji.

A během práce i přemýšlení vyvstal před jeho duší celý jeho život. Jak obdivuhodně byl veden! Jak bděla Boží dobrota nad jeho životem, aby mohl stále jen přijímat jednu milost za druhou!

Teď si přál žít ještě tak dlouho, dokud nesvěří kamenným destičkám své vědění o Saošjantovi. Už dávno vytvořil znak pro Pomocníka a Soudce světa. Byl to paprsek směřující svisle dolů z kříže.

Pokaždé, když vyrýval tento paprsek, jako by cítil, že jím paprsek proniká. Jako by jím procházela mocná síla a probouzela v něm stále něco nového, co měl ještě v úmyslu zvěstovat.

Luštění kamenných desek se už delší dobu provádělo v učebním sálu, aby se na něm podíleli žáci i kněží, a současně se tak seznamovali se smyslem vyrytých znaků. Vždy se radovali, když se stařičký Zarathuštra objevil v jejich středu. Svou radost se mu snažili dát najevo velkou horlivostí a živým vyptáváním.

Když bylo zvěstování Saošjanta vyryto do kamene, bylo slavnostně přečteno. Sám Vištáspa četl znaky podle jejich správného smyslu:

„Přijde den, kdy Saošjant sestoupí z nebe. Narodí se jako malé děťátko, které bude Synem Nejvyššího. Vyroste a pozná cesty lidí. Přinese jim Světlo z říše svého Otce, aby opět nalezli cestu vzhůru. Povede je tak jako pastýř své stádo.

Pak nadejde poslední den: soud. Saošjant bude veliký, nebude již člověkem, ale pouze Bohem. Lidé se budou strachovat, protože páchali zlo.

Soudce světa je bude soudit podle jejich skutků. Lidé budou muset přecházet po mostě. Kdo byl zlý, spadne dolů a už nikdy se nevrátí. Ti, kteří přejdou most, však vejdou do věčné Saošjantovy říše.“

Král úplně prostě přečetl znaky vepsané do desek. Všichni tím byli naplněni.

Pak Zarathuštra ještě jednou vstoupil do středu sálu, kde tak často stával, a rozhovořil se:

„Nedokážu zaznamenat, jak nesmírně vznešený je Pomocník. Je to zářící vladař, jemuž není rovno. Bude putovat mezi lidmi, svým zevnějškem člověk jako oni, bude však z něho vyzařovat Boží jas. Jeho oči budou jako plameny, takže před nimi neobstojí nic nečistého.

Během doby, kdy bude pobývat mezi lidmi, z něho bude odpadávat jeden zahalující plášť za druhým. Pak nastane doba, kdy bude stát nad lidmi jako Bůh. Potom je bude soudit a oni budou nuceni zodpovídat se za každé slovo, které pronesli, za každý čin, který vykonali nebo jímž se zabývali třeba jen v myšlenkách.

Lidé, zůstaňte na cestách Božích! Vyvarujte se jakéhokoliv bezpráví, neboť vy sami se tím budete soudit před pronikavým zrakem Syna Božího!

Íráne, ty požehnaná země! Z tebe kdysi vzešlo děťátko, které se vrátí! V tobě směla být Saošjantovi připravována cesta!“

Stařec zvedl hlavu, jako by naslouchal, a široce rozpřáhl ruce.

„Vidím nad sebou nebeský jas! Vidím zázračného bělostného ptáka, vidím kříž v jeho zlatých paprscích! Moje pozemská cesta skončila. Smím začít se vzestupem.“

Ještě okamžik stál zpříma a pak synovy ruce objaly bezduché tělo připravovatele-udržovatele cesty, jehož Bůh poslal íránskému národu.

POZNÁMKY

1 novopersky také Ormuzd

KNIŽNÍ ŘADA „ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ“

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Vyobrazení Abd-ru-shinovy náhrobní desky

Maria

Život Ježíšův na zemi

EFESUS

Život a působení připravovatele cesty Hjalfdara v předhistorické době

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Život a působení připravovatele cesty v Íránu

LAO-C’

Život a působení připravovatele cesty v Číně

BUDDHA

Život a působení připravovatele cesty v Indii

MOHAMED

Život a působení připravovatele cesty v Arábii

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

SVAZEK I:

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

SVAZEK II:

Atlantis

Říše Inků

První pozemské splnění ze Světla: Abd-ru-shin

1. Perští rodiče

2. V říši Ismánů

3. Vyvolený národ

Druhá milost ze Světla: Kassandra

Jan Křtitel

Potřetí se sklání Boží Láska: Ježíš z Nazareta

SVAZEK III:

První díl: Usilování o Pravdu

1. Egypt

2. Nemare

3. Faraóni

Druhý díl: A když přišlo Slovo Pravdy!

1. Neznámé ze života Syna Božího Ježíše

2. Apoštolové

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Vydalo nakladatelství Defensor pacis, Brno

v roce 2017.

Toužíte být skutečně člověkem a opravdově hledáte? Pak jsou tyto životopisy právě pro Vás. Napsali je ve 30. letech dvacátého století lidé obdaření mimořádnými schopnostmi žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“, na Vomperbergu v Tyrolsku. Spolu s ním zde působila jeho manželka, paní Maria, i slečna Irmingard a rovněž celá řada význačných osobností.

Abd-ru-shin, což v překladu znamená Syn Světla, žil na zemi již jednou v 1. pol. 13. stol. př. n. l. jako arabský kníže. Vládl mocné říši Is-Ra v oblasti horního toku Nilu a přijal k sobě Nahome, jak se slečna Irmingard jmenovala za svého tehdejšího života. Paní Maria, jeho část pocházející rovněž ze Světla, se vtělila na zemi jako Kassandra v maloasijské Tróji o něco později. Životopisy nám tak umožňují pochopit široké duchovní souvislosti mezi událostmi v dávné minulosti a v dnešní době.

Když se na zemi narodil Syn Boží Ježíš, byla to další milost: již potřetí se sklonila Boží Láska. Ježíšova osobnost a působení se nám teprve díky těmto pravdivým líčením vycházejícím ze skutečnosti vyjevuje v plné vznešenosti a důstojnosti.

Výstražným mementem je pro nás Atlantis, jež se vinou svých obyvatel potopila za den a noc… Naopak říše Inků, řízená zákony, které byly v souladu s činností stvoření, přetrvala tisíciletí.

Světlo dávalo v průběhu dějin připravit v různých zemích pomocníky, aby duchovně pozvedli národ a přivedli ho na cestu k výšinám: Hjalfdara, Zoroastra/Zarathuštru, Lao-c’a, Buddhu i Mohameda. Jejich boj o Pravdu má mnoho společných rysů s českým dějinným úsilím o život podle Božího zákona.

Všechny cesty by dnes měly vyústit do velké cesty světla, která přímo a bez oklik vede vzhůru k Pravdě, k Jedinému, Věčnému. Stojí na ní obrovská světlá postava – Ten, na něhož odkazovali všichni připravovatelé cesty. Je to Saošjant, zářící hrdina Íránců, Maitréja Indů, Mahdí Arabů, židovský Mesiáš i ten, na něhož upozornil sám Ježíš jako na „Ducha Pravdy“, který má přijít.

Přinesl lidstvu poslední záchranu a pomoc

v Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“,

osvobození z temnot, ale i třídění duchů a soud

nad nimi. K němu vedou všechny cesty,

je cílem, věčně živým křížem Pravdy.