ZAVÁTÉ
DOBY SE
PROBOUZEJÍ

KRIŠNA

NAHOME

KASSANDRA

MARIA Z MAGDALY

ZAVÁTÉ DOBY
SE PROBOUZEJÍ

V Abd-ru-shinově blízkosti přijal člověk
obdařený mimořádnými schopnostmi,
který k tomu byl povolán

I

PŘEDMLUVA NAKLADATELSTVÍ

Tato kniha je součástí knižní řady »Zaváté doby se probouzejí«, která informuje, jak se lidstvu během jeho dějinného vývoje dostávalo bezprostředních pomocí ze Světla a jak z něho bylo duchovně vedeno.

Ze seznamu všech svazků uvedeného na konci knihy vyplývá, které významné historické osobnosti se podílely na tomto rozsáhlém koloběhu dění.

Knihy vznikly ve 30. letech dvacátého století pozoruhodným způsobem. Jejich obsah byl duchovně přijat, nebyl vymyšlen. Ve stvoření se totiž nic neztrácí, ale všechno živé dění zůstává nesmazatelně zachováno. Schopností přijmout a zaznamenat obsah jednotlivých spisů byli obdařeni povolaní lidé žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu »Ve světle Pravdy«. Z toho důvodu neuvádíme ani jejich jména.

Spisovatelé sledovali vždy zcela určité vývojové linie událostí. Protože každý z nich si všímal linie jiného druhu, je někdy určitá událost vylíčena z různých zorných úhlů.

Nezaujatý čtenář může sám v sobě prožít, že obsah knih odpovídá skutečnosti. Vyciťuje, že autory při jejich tvorbě nevedla fantazie, ale skutečné dění, které procitlo z tajuplného mlčení. S úžasem, možná i hluboce pohnut pozoruje, jak se zvedají závoje zakrývající velikou, významnou minulost. Získává tak široký duchovní přehled a dospívá k poznání souvislostí od minulosti až po dnešní dobu.

Děje popisované v jednotlivých svazcích se odehrávaly na zemi i mimo ni. Jejich výklad podává z hlediska zákonů stvoření logicky a bez mezer Abd-ru-shinovo dílo »Ve světle Pravdy«.

Abd-ru-shin čtenářům rovněž připomněl:

»Ve všech knihách, které smíte poznat a které vám podávají zprávy ze zavátých dob, je vám zřetelně a jasně ukázáno, jak mají lidé žít a jak musí jednat, aby měli úspěch.

Účelem toho, že vám to všechno smí být dáno, není pouze obohatit vaše vědění, ale ukázat vašemu duchu opět cesty, po kterých musí jít, aby postupně dospěl k poznání.

Na prožití jiným lidí je vám ukázáno, co vám Poselství zvěstuje a co od vás požaduje.«

V knižní řadě jsou zastoupeny osobnosti pocházející z mnoha různých oblastí. I to lze snadno pochopit.

Poznáme-li totiž učení všech těchto mudrců – počínaje Hjalfdarem (kniha Efesus) až po Krišnu, Zoroastra, Lao-c’a, Buddhu, Mohameda a ještě mnoho jiných – v podobě, jakou jim kdysi dali, zřetelně vidíme, že pozemské lidstvo bylo duchovně vedeno ze Světla jednotným způsobem.

Abd-ru-shin o tom ve svém odkazu píše:

»Kdyby lidé po tisíciletí nejednali vždy tak, jak jednají ještě dnes, kdyby všechno, čeho se jim dostalo ku pomoci, stále znovu nepřekrucovali, aby to přizpůsobili svým lidským názorům a pozemským přáním, bylo by nyní zde na zemi jen jedno jednotné učení, vycházející z vůle Boží. Neexistovalo by tolik různých vyznání.

Všechna učení, která dosud přišla na zemi, by společně tvořila jen jediný stupeň k podstavci, na němž má spočinout Pravda, jak to bylo v mnoha zaslíbeních lidem často zvěstováno.

Nebyly by rozdíly ve výkladech a tím méně v učeních samých!

Neboť všechna učení byla kdysi Bohem chtěna, byla přesně přizpůsobena jednotlivým národům a zemím a zformována zcela podle jejich tehdejší duchovní zralosti a vnímavosti.

Všechna učení původně vedla ve zcela přímém směru k Pravdě, kterou nacházíte v Poselství.

…Ti, kdo jednotlivá učení přinesli, byli připravovateli cesty pro samotné Slovo Pravdy.«

KE SLUCHU VIDOUCÍHO PRONIKÁ

VOLÁNÍ ZE SVĚTLA. VIDOUCÍ OTEVÍRÁ

ŠIROCE SVŮJ DUCHOVNÍ ZRAK A VIDÍ,

JAK NITKY UDÁLOSTÍ PROBÍHAJÍ SVĚTY.

Světlý paprsek rozptyluje mlhu minulosti a z ní vystupuje Krišna, aby uvedl na pravou míru všechno, co si lidstvo vymyslelo o něm jako připravovateli cesty Světla i o jeho pozemském životě. Před vidoucím vyvstává tehdejší doba:

KRIŠNA

Čistý lidský květ se duchovně otevřel, aby se jeho prostřednictvím mohl vtělit zvláště vyvinutý duch.

Tímto květem byla Síta, Krišnova matka. Rozkvetla přirozeně, nepokřivená a čistá jako tichý, čistý lotos v posvátných vodách. Vzdálená parného indického ovzduší indického jihu prožila jako příslušnice vysoké kasty dětství harmonicky ve spojení s vysokým duchovnem.

Země, kde vyrůstala, byla jedinečně krásná a vznešená. Od ostatního světa ji oddělovala nepřekročitelná horská pásma.

Obrovské, třpytivě bílé ledovce lemovaly požehnané vysokohorské údolí, které se mezi nimi táhlo na mnoho hodin cesty. Díky své poloze mohlo v zákonitém rytmu přijímat záření hvězd.

Vzduch nad údolím, zvlhčovaný vodou z bystřin ženoucích se s hukotem z ledových výšin, byl prosycován průzračně čistým vzduchem ze sněhových polí a ohřívaly jej vlahé jižní vánky. Proto stejnoměrně zúrodňoval zemi vlhkem i teplem. Působení žhavých slunečních paprsků zmírňoval osvěžující vítr a studené vichry zadržovaly vysoké hory.

Tato malá země byla požehnanou říší středu v nejkrásnějším slova smyslu. Lidé se zde mohli vyvíjet čistě a volně, protože následkem spojení s přírodními silami nebyli dotčeni vlivy světa, které by je uváděly ve zmatek.

Nikdo zde nebyl zdegenerovaný. Lidé měli vysoké a ztepilé, štíhlé a pružné postavy, jejich ruce i nohy byly dlouhé a štíhlé.

Tak podle Stvořitelovy vůle vznikli souměrní a přirození, stejně souměrně a přirozeně udržovali i svá těla. Bylo to pro ně zcela samozřejmé a pochopitelné. Vždy se správně pohybovali i správně dýchali, takže je nemohla tížit žádná zdravotní porucha.

Následkem toho se jejich duchu dostávalo stálého přílivu síly z nejčistších sfér. To udržovalo jejich duše v dokonalé harmonii, a proto i jejich těla zůstávala zdravá.

V těchto čistých lidech bylo tak mocné duchovní zachvívání, že duchovně chránilo celou jejich zemi jako planoucí, čistý kruh paprsků. Proto se k ní nemohlo přiblížit nic nízkého a nic, co bylo jiného druhu.

Z tohoto kmene vyrostla Síta, čistý lotosový květ, a přinesla plod, který z rozhodnutí »Bílého plamene« dostal jméno Krišna.

Palác, kde žil Krišnův otec, který byl králem, obklopoval posvátný háj. U průzračných potoků zurčících kolem něho se dařilo mnoha druhům nádherných stromů. Potoky pramenily v sedmi pramenech na sedmi světových stranách a osvěžovaly vzduch i zemi.

Rostliny se širokými listy i vějíře palem šuměly ve vlahém vánku a v prudkém žáru poledního slunce hrály duhovými barvami tisíce kapiček, které se z vodopádů rozstřikovaly vysoko k obloze. Palmy a velké listy se leskly smaragdovou zelení a vydávaly silnou, příjemnou vůni.

Přes sametové horské louky vedla úzká cestička zvolna vzhůru do stále krásnějších zahrad.

Na nejvyšším místě se rozprostíral mangovníkový háj. Královskému rodu byl zvláště posvátný. Kameny podobné odpočívadlům zvaly poutníka, aby se posadil v nerušeném klidu. Zde se mohl každý snadno otevřít výšinám díky přirozenému otevření těla, které umožňuje přijímat a při němž může duše toužebně stoupat k bílým síním nabízejícím duchovní očištění a osvěžení.

Tak byl návštěvník připravován na okamžik, kdy se před ním nad smaragdovým pásmem korun listnatých stromů ozářených sluncem náhle vztyčí široká a vysoká hradba skal, třpytící se jako sníh.

Nad ní se jako mohutný čtverhranný blok vypínal vlastní hrad. Zdálo se, že jeho kamenné zdi jsou doslova srostlé s bílými skalami, jako by byly vytesány dlátem.

Branou směl projít jenom člověk vážně usilující o čistotu a krásu. Jeho tělo mu připadalo lehčí a svěžejší než dříve. Zbožně sklonil hlavu a odložil obuv.

Z domů v osadách se nesly vzhůru ke hradu rytmické zvuky radostné práce. Všechna činnost malého národa byla vděčnou modlitbou!

Těmto čistým lidem, smyslem jejichž života byla služba Tvůrci a Udržovateli, vládl jako kníže Krišnův otec. Vykonával také službu před Nejsvětějším v chrámu a zasvětil jí svůj život. Jedině on a jedenáct rytířů, kteří měli nejčistší duchovní chtění, smělo chránit síň »Bílého plamene«.

Tuto službu jim svěřili jako nejsvětější statek jejich otcové. Silou plamene se duch těchto mužů rozzářil a působil dále na všechny jejich služebníky. Plamen měl v sobě sílu života.

»Bílý plamen« měl vyzařovat přes vysoké hory až do hloubek nížin, aby pomáhal lidem a posiloval je. Proto byl pro ně nejvyšším statkem. Kromě tohoto malého, vyvoleného kmene však o něm nikdo nevěděl.

Pobožnosti byly zcela přirozené, a proto plné života.

V nejposvátnější síni, která se – skrytá přede všemi zraky – nacházela za velkým chrámovým prostorem ve druhém poschodí a jejíž vysoká věž sahala, jak se zdálo, až do nebeské modře, se v předem určených hodinách shromažďovalo dvanáct rytířů.

Zahalení do bílých plášťů stáli v kruhu kolem desky, na níž zářil bílý kámen. Ležel uprostřed velkého stříbrného zrcadla namířeného k východu, které se otáčelo za sluncem, zachycovalo všechny paprsky a zesílené je opět vysílalo. Shromažďoval teplo a světelnou sílu i určitý druh záření obsahující skryté zdroje sil. Tento kámen pozemsky zprostředkovával světlo třpytícímu se hradu, byl ale i ochráncem a nositelem toho nejposvátnějšího, co tito lidé měli, protože jeho prostřednictvím byli spojeni s Bílým plamenem!

Rytíři se opět jednou shromáždili k pobožnosti. Z jejich kruhu vystoupil nejvyšší služebník, zvaný Moudrý rytíř. Byl to sám kníže. Pozvedl ruce k východu a modlil se. V jeho očích se objevil zvláštní lesk, neboť se mu dostalo milosti, že směl otevřít svůj duchovní zrak i sluch a přijímat síly z výšin. Dlouho setrval v tiché modlitbě.

Ve vedlejší síni čekali zbožně a s široce otevřenými dušemi ostatní zasvěcenci.

V ohrouhlé síni se nahromadila tak velká síla, až hrozilo, že její tlak rozboří zdi. Stříbrné zrcadlo stále silněji soustřeďovalo světelné paprsky dopadající do místnosti a odráželo je nejdřív žlutě a pak bíle zářící, až se na špičce kamene ukázala chvějící se oslňující záře a spojila se s bílým světlem shora.

Náhle vyšlehl mohutný bílý plamen a v tomtéž okamžiku promluvil ústy Moudrého rytíře hlas:

»Já jsem a volám vás! Síta porodí syna a svět skrze něho uslyší mou Pravdu. Chraňte poklad, který vám posílám: udatného Krišnu!«

O několik týdnů později si kněžna Síta vyšla se svým doprovodem do zahrad. Náhle pocítila velkou únavu, které jinak nepodléhala. Byla by ráda unikla hrám a zpěvu tančících děvčat. Tmavýma očima se neklidně rozhlížela kolem sebe. Zvuk strunných nástrojů pociťovala téměř bolestně.

Vtom k ní přistoupila první služebnice, která byla i její přítelkyní. Obě ženy na sebe s porozuměním pohlédly a zamířily do domu. Síta ulehla k odpočinku a teprve za několik hodin procitla z hlubokého spánku. Zjistila, že je sama, a vděčně pomyslela na přítelkyni, která vždy jednala správně.

Mohla si proto užívat klid, který ji dnes naplňoval štěstím. Obírala se svými myšlenkami a tiše si prozpěvovala. Náhle místnost zalilo jasné světlo a všechno kolem ní se rozzářilo růžovým svitem.

Přiblížila se k ní světlá postava rytíře. Měl bílé roucho se zlatým pancířem a v ruce držel meč.

»Síto, slyš, ještě dnes do tebe vstoupí duch a po jeho narození mu dáš jméno Krišna.«

Tak došlo ke vtělení Krišny, jednoho z vyslanců Ducha.

Uplynula léta a z dítěte, které radostně pobíhalo se svými druhy v zahradách, vyrostl snivý chlapec. Krišna se naučil zacházet se zbraněmi a dovedl je používat na lovu i při ušlechtilých rytířských hrách. Brzy však minula doba dětských her a cvičení patřících k době mládí. Moudří učitelé nyní pomáhali rozvíjet jeho dary v oblasti vědění o zákonech i nadání pro krásná umění, básnictví, psaní a hudbu.

Krišna ale zvláště toužil dovědět se víc o bytostných, které znal a miloval. Zdálo se mu, že mu přinášejí zprávy a bohaté dary z daleké, dobře známé země.

Často se k němu blížily síly podivuhodného druhu a Krišna jim rozuměl. Všichni kolem něho o tom věděli, protože i oni znali velké souvislosti stvoření, a tak – aniž se o tom zmínili – prožívali s probouzejícím se jinochem to, jak dozrává, aby splnil své vznešené určení.

Každý ho miloval a vedl svým způsobem, počínaje moudrým otcem, který působil i jako kněz a byl povznesený nad ostatní, a konče nejprostším služebníkem. Všichni se ochotně zapojili a měli na zřeteli jen velký cíl, jehož měl chlapec dosáhnout.

Brzy začaly na Krišnu působit mocným dojmem síly přírody, zejména slunce, které ho ráno probouzelo prvními paprsky. Jakmile se na noční obloze objevil úsvit, ještě než se na obzoru vynořil sluneční kotouč, Krišna slyšel, jak se s šuměním blíží jeho zpívající světlo. Stejně tak jako zpěv slunečních paprsků zapůsobil na ptáky, že začali potichu štěbetat, tak tento zvuk vibroval i Krišnovým spícím tělem.

Přitom se mu zjevovala bytost, kterou si nikdy nechtěl nechat ujít, protože dávala nastávajícímu dni, aniž o tom kdo z lidí věděl, posvěcení a sílu.

Byla to ženská postava se zlatou nádobou, která vypadala jako obrovský zahnutý roh a byla plná mírného růžového světla.

Tato bytost byla vysílána, aby zvěstovala blížící se den. Někdy jela na světlém zvířeti ve zlatém oblouku. Zvířata se střídala podle toho, jak v průběhu roku dráha slunce na obloze stoupala nebo klesala. Řadu dní se bytost objevovala na tomtéž zvířeti.

Krišna si dlouho neuměl tento jev vysvětlit, o to horlivěji však pozoroval, přemýšlel a zkoumal. Jakmile se objevila růžová postava, dokonce ještě dříve, už když se ozvalo znění světelných paprsků, vystoupil vždy na věž nad chrámem, na kterou sluneční paprsky dopadaly nejdříve.

Jednou se na východní obloze objevil obraz mohutného býka, potom raka a později zase berana. Krišna si začal ukládat do paměti, ve kterých dnech viděl takové obrazy, a pak přišel na nápad, že by mohl vyrýt do kamene dny, kdy se obrazy neměnily. Ke své radosti zjistil, že se určitý počet dní stále opakuje, zatímco měsíc během nich čtyřikrát mění svou tvářnost.

Začal tušit rytmus stvoření a s údivem a plný zbožnosti vzhlížel k obloze, která mu zjevovala velikost a moc Stvořitele.

Všechno dění na nebeské klenbě Krišnovi připadalo jako koloběh, jehož začátek a konec splývají. Stanoviště, ze kterého prováděl svá pozorování, přitom neustále pociťoval jako střed.

Duch ho vedl k tomu, aby na svých bílých kamenných deskách připojoval čárku k čárce a znak ke znaku. Tak objevil ustálené pojmy jednoty a mnohosti, pomocí nichž mohl pátrat dál. Nebylo to pátrání úporné, jednostranné touhy po vědění, která by se zaměřovala pouze jedním směrem, a proto by byla strnulá a bez života. Bylo to uctívající poznání milosti, moci a dobroty Nejvyššího, jehož si dosud představoval ve světle slunce.

Tak pracoval Krišna jako dvanáctiletý chlapec.

Jedno se připojovalo ke druhému. Jeho mladý život byl jako šňůra zářivých drahokamů, jedna drahocenná, lesklá perla se řadila ke druhé, připojoval se drahokam ke drahokamu, až vznikl vzácný skvost. Svět poskytoval Krišnovi jeden obraz svých zázračných tajemství za druhým.

Slunce, měsíc i tvary celých souhvězdí se mu ukázaly jako zformované, působící a utvářející síly vybrané krásy. Čísla, která odvodil z těchto pojmů, i hlásky, jež se snažil zaznamenat ustálenými písmeny, se podivuhodně tajuplným způsobem opět spojovaly s paprsky a záchvěvy, které začal zachycovat z nebeských světel.

Svět, jak ho teď poznával, mu připadal jako nádherná tkanina sahající z nebe až na zemi a tímto věděním se cítil nesmírně bohatý. Naplňovalo ho nepopsatelné štěstí a často sepjal ruce, když ho naplnil vroucí cit štěstí, pro který nenacházel slova. V takových chvílích viděl velké bílé světlo, jeho původ ale neznal.

Lidé z jeho okolí pozorovali s radostí a údivem tiché, horlivé chlapcovo snažení a nerušili jeho vývoj.

Síta svého syna nesmírně milovala. Její péče a láska byla určená jen jemu. Oba spojovala v krásných, ale vzácných hodinách hudba. Matka se snažila mu porozumět, v rozletu jeho ducha ho však nebyla schopná sledovat.

Tak nastala doba, kdy syn stále více přecházel ze starostlivých rukou matky pod přísné vedení otcovské lásky. Rád rozmlouval s otcem o všem, čím se v nitru vážně zabýval. Vydávali se spolu na dlouhé vyjížďky v doprovodu pouze dvou věrných služebníků. Jejich cesty vedly vysoko vzhůru do nádherných horských lesů.

Tam nahoře, na vrcholu, kolem něhož hučel vítr, vyprávěl syn pozorně naslouchajícímu otci o svých zážitcích se sluncem, měsícem a mnoha hvězdami, o tónech a barvách, které vnímal, i o obrazech, které vypočítal. Otec spokojeně a s porozuměním přikývl a řekl:

»To je pouze začátek. Musíš ve svém nitru pátrat ještě hlouběji. Pak se ti otevřou oči, takže budeš moci vidět všechno, a prožiješ, co je ve světě a nade světy. Synu, brzy budeš zralý, abys přijal moudrost svých předků. Od chvíle, kdy začneš splňovat, tě dělí jen několik let. Posvátné zákony tě moudře připravují, abys stál jistě. Až nastane čas tvé tělesné zralosti, rozepne i tvůj duch křídla k letu do říše, která je ti určena. Tvé nynější prožívání je pouze přípravou.«

Krišna se otcovým slovům podivil. Všechna ta nádhera a vznešenost má být jenom začátkem jeho vývoje? Protože dovedl hluboko chápat, závažnost tohoto zaslíbení ho téměř zdrtila a zmocnila se ho úzkost.

Poprvé vytušil, jak velkou odpovědnost má. Jak mnoho se žádá od toho, komu bylo tolik dáno! Jako stále více se probouzející duch se pevně rozhodl, že tomuto požadavku vždy dostojí.

Připadalo mu, jako by po rozhovoru s otcem byl zralejší o mnoho let. Vysoko vzdutá vlna štěstí ze zkoumání se urovnala jako hladina jezera, jehož vlny utišil večerní chlad. Krišnovu radost překrylo téměř bolestné očekávání. Začal tušit, že bude povolán, a závažnost toho naplnila jeho otevřenou duši. Jeho prosby beze slov stoupaly k výšinám, jež zatím nevytušil, až k cíli, který dosud neznal.

Jakmile krišna začal poznávat vznešené bytosti přírody, zavládl mezi nimi a jím obdivuhodný soulad. Láska v jeho nitru stále sílila a díky této lásce, která u něho v přirozené, nezkřivené čistotě obsahovala i spravedlnost, stál jeho duch v zákoně vyrovnání a harmonie.

Láska a spravedlnost z něho zářily a přitahovaly dobré síly. A protože v jeho okolí nebylo nic, co se by této čistotě protivilo, byla láska, spravedlnost a čistota přitahována stále víc a víc.

Lidé z jeho okolí si toho nejdříve všimli na jeho chování ke zvířatům. Krišna se již nedokázal přimět k lovu. Štvaní zvěře, jemuž se dříve věnoval jako ušlechtilé lovecké hře, se mu zprotivilo. Z lásky zanechal lovu a z lásky nyní přicházela zvířata k němu. Stejně jako se zvířaty tomu bylo i s živly. Když poznal život bytostné sféry a mohl se dorozumívat s bytostmi vzduchu, vody, ohně a země, staly se tyto bytosti jeho přáteli, sloužily mu a mezi ním a jimi panovala shoda. Nikdy je však nevyužíval ke svému prospěchu.

Klidná mysl a prostota tvoří první stupeň na cestě k dokonalosti. Těchto ctností se Krišna snažil dosáhnout.

Tak se také stalo, že mu byla otevřena brána moudrosti a poznal, že může překonávat prostor a čas. Tímto poznáním se otevřel jeho duchovní zrak: viděl do světlejších úrovní, a tím, že se pokorně skláněl před velikostí zákona, se stával stále silnějším.

Za noci se mu zjevovaly vznešené bytosti, nebo se jeho duch, jeho vlastní já, vydával na cestu a ta ho vedla vysoko vzhůru. I tam bylo všechno živé jako na zemi a potkával tam podivuhodné bytosti.

Bytostného, kterého viděl v hávu slunce, k němuž patří i naše země, považoval za zvláštního přítele. Brzy ale přišel na to, že tento bytostný nečerpá svou sílu sám ze sebe. Všechno, co poznal ze záření, pohybu, formování a přetváření, vše, co viděl z hvězd a jejich bytostných, se mu náhle zdálo být napodobené, vytvořené podle vzoru. Svět smyslů mu začal připadat neobyčejně prázdný, a tím více se snažil pochopit to, co nelze vnímat pozemskými smysly.

Tak žil současně v těle i nad hmotností. Jeho duch proputoval prastvoření a našel tam svůj vlastní domov.

Pozdější stvoření mu připadalo jako odlesk prastvoření. Poznal, že je jiného druhu, je hutnější a stále více krystalizuje.

Zpočátku se nemohl hned ve všem vyznat a bytosti duchovní sféry začal vidět teprve postupně. Přitom zjistil podivuhodnou věc, že se nalézá v kruhu stejnorodých. Rozumem to nedokázal pochopit, ale věděl, že tomu tak je.

Věřil v tvůrčí sílu a uctíval ji. Věděl, že je nutné ji hledat nad sluncem i nad hvězdami, poznal ale, že síla života, jejíž zdroj hledá mimo božstvo svého národa a mimo sluneční soustavu, trůní ještě i nad prastvořením. Tu se ho zmocnil pocit malosti a v modlitbě klesl na kolena.

Krišnovo tělo onemocnělo. Jeho duch totiž podnikl dlouhou cestu po svém domově a během ní do něho vnikl paprsek. Ten nyní musel přetvořit jeho tělo, jeho pozemský obal, aby mohlo trvale snášet zvýšené vyzařování jeho ducha. Zpočátku je však ochromil.

Tak byl Krišna na Boží příkaz ve svých necelých čtrnácti letech urychleně připraven, aby mohl být slavnostně uveden k zasvěcení.

Bílý plamen sdělil, že ho jeho otec má přijmout do kruhu strážců.

Když se Krišna po osmi dnech a nocích probudil z hlubokého spánku, nemohl se zpočátku pohnout, protože síla z prastvoření vykonávala na pozemské tělo obrovský tlak a tělo si na něj muselo teprve pomalu zvykat.
[1]

Všech kolem něho se zmocnily velké starosti a Síta se nehnula od jeho lůžka. O svém prožití jim ale nevyprávěl, protože ani oni by ještě nemohli přijmout vědění o prastvoření. Vědomí toho měl vryté ve své duši jako příkaz, který vyslovil někdo vyšší, a tak to muselo zůstat.

Probudil se v něm nový život, který dlouho spal: viděl teď duchovním zrakem.

I lidsky se Krišna změnil, už nebyl chlapec. Byl vysoký a štíhlý, takže převyšoval dokonce i muže svého kmene. Jeho tvář si však ponechala dětský půvab a krásu, ozářenou výrazem dobrotivosti a moudrosti. Pronikavost jeho silné vůle mu vtiskla pečeť přísnosti. Měl majestátní a královský zjev a jeho chůze se po uzdravení vyznačovala důstojností a klidem.

V paláci Krišnových rodičů se konaly přípravy ke slavnosti zasvěcení. Místnosti byly skvěle vyzdobené květinami. Byl zapálen vonný olej a jeho barevné plameny šlehaly k obloze.

Nad zemí bílých hor se prostíraly nádherné klidné noci a zářící hvězdy byly během nich zvláště velké a krásné.

V zahradách hradu zavládla velká radost. Také lid se živě zajímal o slavnost na počest Krišny. Pohlížel na mladého knížete s hlubokou úctou a láskou a pozorně naslouchal zprávám o všem, co se ho týkalo.

Krišna očekával den svého zasvěcení s vnitřním klidem. Věnoval se studiu a práci se stejnou vytrvalostí a mlčenlivostí jako dosud. I svá tělesná cvičení prováděl opět s největší horlivostí a stejně horlivě se učil mnoha jazykům Indie. Měl také poznat poměry v zemi. Byl mu ukázán obraz Indie a uslyšel jakýsi hlas:

»Podívej, všechno čeká na tebe, neboť máš být pro zbloudilé děti tohoto národa ukazovatelem cesty. Máš je vyvést z hlubokého zmatku duchovní noci na jasnou cestu, která je přivede k Pravdě. Daleká je cesta a těžká je práce, kterou ti Nejvyšší uložil. Jdi tam jako světlo, které zde svítí!«

Často se mu teď zjevovalo velké bílé světlo, které vyzařovalo na obě strany a tvořilo tak kříž. V této formě poznal vyjádření dovršení, nejvyššího zákona a dokonalosti. Myslel stále na toto světlo, jehož obraz uchovával ve svém nitru.

A s ještě větší horlivostí se začal pozemsky zdokonalovat, protože poznal účinky všech zákonů a viděl, jak i nejmenší zakolísání nebo zakalení působí dál v nesmírně jemném tkanivu, které si lidé kolem sebe jemnohmotně tkají.

Jednoho dne k němu opět přistoupil světlý duch a sdělil mu:

»V říši svých předků jsi viděl, jaké tkanivo vzniklo z vašeho cítění, myšlení, mluvení a jednání. Teď ale nadešla jiná doba a ty máš vidět sítě, do kterých se většinou zapletlo lidské pokolení. To je začátek tvého úkolu.«

Vtom jako by zezdola vystoupil šedivý závoj a zahalil všechno světlé a čisté. Krišna cítil, jako by na něho padla tíha, a zdálo se, že zvolna klesá.

»Tak uchvátí původně čistého ducha větší hutnost a tíha, jakmile sám připustí, aby zhutněl,« uslyšel Krišna. »Brzy uvidíš bytosti, které žijí v hutnějších vrstvách.«

Šedivé mlhavé formy se začaly divoce pohybovat a utvořily se z nich obličeje a postavy podivných tvarů. Krišna ještě nikdy neviděl něco takového a nevěděl, jak se má zachovat. Ke svému údivu zjistil, že skutečně žijí, a to ve skupinách. Sídlily v úkrytech, kde se rozmnožovaly a odkud vycházely. Kroutily se jako hadi. Bylo to odporné hemžení.

Tyto zvláštní útvary se mu chtěly přiblížit. Brzy ale dospěly ke hranici, před kterou se musely zastavit. Rozlítily se. Čím víc ale zuřily, tím víc mohutněly a množily se. Kde se nějaká taková šeredná forma zvláště zvětšila, hned k ní ze všech stran proudily podobné formy a chtěly se na ní přiživovat.

Krišnou otřásla hrůza, přesto zcela vědomě vyslal myšlenky obrany. Vypadalo to, jako by temnou havěť zasáhly světlé paprsky. Šeredné formy ohnivě rudě vzplanuly a pak z nich odpadala končetina na končetinou, jedno hadí tělo za druhým se drolilo, rozpadalo se a scvrkávalo. Na tom Krišna poznal moc, kterou mohou čisté myšlenky uplatnit proti působení zla, a rozhodl se, že bude zlo vyhledávat a ničit.

A tak byl v duchu přiváděn na místa na této zemi, kde zlo řádilo. Naskytl se mu tam vždy strašlivý pohled. Měl dojem, že se lidé brodí v hlubokém bahně.

Stále silněji v něm planulo přání pomocně zasáhnout, aby se kolo řítící se dolů konečně zastavilo a mohlo se otáčet jiným směrem. V duchu napřel veškerou sílu svého láskyplného chtění do soukolí jemnohmotného světa.

Ale zdálo se, že lidé nic z toho nepozorují.

V Krišnovi proto uzrálo odhodlání sestoupit k nim, opustit čistou, světlou říši svých hor, aby jim v jejich potemnělých nížinách pomáhal jako člověk mezi lidmi. Rozhodl se tak ráno v den svého zasvěcení.

Z bílých věží zněly jasné hlasy stříbrných zvonů a do nich se mísily hluboké tóny velkých gongů. Rozléhaly se jako mohutný oslavný zpěv údolím pod modrou, sluncem ozářenou ranní oblohou. Vlny tónů se odrážely od bílých horských velikánů. Zpívající dívky procházely za zvuku zlatých strunných nástrojů zvolna branami paláce, zahradami a po cestách. Prosily Světlo o ochranu.

V bílých oděvech, se všemi odznaky svých hodností a úřadů, se shromáždili muži, každá kasta zvlášť. Zamířili do velké chrámové síně, kde se modlili k Bílému plameni. Lidé se čistě zachvívali a jeden kruh se harmonicky připojoval ke druhému. Tak národ očekával zasvěcení svého mladého budoucího krále.

Krišna se díval z oken paláce dolů na vlnící se palmy v zahradách. Oblékl si dlouhé bílé hedvábné roucho. Sahalo mu až po kotníky a přepásal si je širokým, zlatě vyšívaným pásem. Kolem krku si pověsil mnoho vzácných perlových náhrdelníků, široké náramky na rukou byly ozdobené safíry a smaragdy. Za pasem měl nádherně zdobenou dýku.

Krišna byl sám. Jeho duši naplňoval klid a mír. V zamyšlení přehlížel léta svého vývoje. Rád si připomněl veselé hry a krásné hodiny prožité v blízkosti své milované matky, učitelů a kamarádů.

Teď ho čekala důležitá chvíle, která měla rozhodujícím způsobem zasáhnout do jeho života. Věděl však, že už dávno uzavřel posvátnou smlouvu s Nejvyšším.

Brána se otevřela. Krišnu očekávalo devět bíle oblečených mužů nejvyšší hodnosti. Kráčeli s ním dlouhou chodbou po podlaze vykládané zlatými mozaikami až do chrámové síně, prozářené jemně fialovým světlem.

Krišna usedl na nejvyšším místě na vyvýšený stolec a přítomní muži k němu vzhlíželi s ostýchavou láskou. Ve stoje očekávali začátek slavnosti. V místnosti zavládlo naprosté ticho.

Když k nim přistoupil Moudrý rytíř a zvedl ruku, následovalo ho ostatních jedenáct rytířů do nejvnitřnější síně.

Ozvaly se chvějivé tóny chóru harf a do nich se vmísily jásavé, jasné hlasy. Odpověděly jim hlouběji znějící mužské hlasy – to se z výšky snášely posvátné písně.

Krišnův duch byl pozdvižen vzhůru. Všechno, co se dělo na zemi, prožíval jako ve snu. Jeho duch, jeho vlastní já, byl obklopen mořem plamenů. Zářící postava mu podala meč.

»Já jsem, ten, který přichází, první a poslední, ten, který soudí lidské duchy. Buď mi věrný!

Plameny osvícení, leťte stvořením. Posílám vás napřed!«

Při těchto slovech se do Krišny pohroužil modrý plamen Světla. Krišna vstal a na zavolání Mocného, Zářivého vstoupil do svatyně. Tam uslyšel hlas otce, stojícího v kruhu rytířů před bílým kamenem, jak říká:

»Krišno, jsi povolán před zraky Mocného, který v sobě má Bílý plamen. On je naším Otcem. Nes jeho Světlo, které ti dnes dá, do světa bolesti a použij je k vítězství. Na znamení, že jsi s námi v tomto svazku zajedno, ti dávám tento meč a prsten. Buď věrný! Jestliže budeš stále působit podle vůle Bílého plamene, budeš stát vysoko nade všemi. Dostalo se ti moudrosti. Teď plně vstoupíš do síly!«

Otec rozpřáhl ruce a začal se modlit, Krišna učinil totéž. Vtom sjel s hukotem dolů bílý paprsek a Krišna se ocitl v bílém žáru.

»Tak tě křtím svým ohněm,« ozvala se slova Bílého plamene.

Krišna přijal sílu z Božího paprsku a čisté světlo zůstalo v něm. Jeho postava zářila, a když předstoupil před shromáždění lidi, byly jeho oči jako jasné plameny.

Zazněly harfy a pěvci pěním chórů velebili svatost Světla.

A Krišna, bojovník Světla, poprvé požehnal s pozvednutýma rukama lidem.

Po slavnosti zasvěcení se Krišna tiše stáhl do ústraní.

Jeho otec mu určil za obydlí místnosti v nejvyšším patře paláce, k němuž přiléhaly zahrady založené na střechách. Tam byl Krišna také blízko věže, která jako první přijímala sílu slunce.

Služebníci, kteří mu byli přiděleni, mu opatřovali všechno, co potřeboval, a nerušili jeho klid.

Znovu se začal zabývat pozorováním hvězd a objevil důležité souvislosti mezi jejich zářením a rostlinami, zvířaty i vlastnostmi toho, co bylo stvořeno. Přitom se mu opět ukazovali bytostní hvězd.

Když se v noci pohroužil do modlitby, svítil mu paprsek Bílého plamene. Nemodlil se tak, že by slovy prosil, ale tiše se otevřel proudům vyšších sil. V přirozeném postoji, mlčky a pohroužený do sebe nechal rozum i pocity zcela umlknout. Všechno, čím se předtím zabýval, ať to byly vážné nebo veselé věci, ustoupilo do pozadí, a tak se nacházel ve stavu naprostého klidu. Potom se ho sama od sebe zmocnila touha po světlém cíli, který znal, a zesílila mohutným přílivem čistoty, jež byla nad ním. V těchto okamžicích byl ve spojení se Světlem.

A tato síla mu zůstala i později, když psal, zkoumal a počítal. V duchu putoval vzdálenými světy. Při jeho putování ho často doprovázela světlá postava ženy. Byla průzračná jako mlha a jemná jako měsíční paprsek klouzající po hladině vody. Přiváděla ho do sféry stříbromodrého světla, jejíž světy byly tak zářivé a jemné jako ona sama.

Skláněla se k němu plná dobroty. Byla to bytostná zprostředkovatelka čistoty a lásky, ochránkyně žen a plodnosti: Astarté, taková, jaká skutečně je. To, že ji mnoho národů uctívalo jako bohyni měsíce, souviselo s jasným světlem sféry, kde vládla. Její oblast se nacházela nad hmotností a Astarté vykonávala Merkurovu vůli. Byla posvátná všem národům, které usilovaly o ženskou čistotu. Žádný člověk ale nevěděl, co je jejím skutečným vznešeným určením.

Přitahovalo ji Krišnovo čisté chtění vysvobodit lidi z temných pout.

Když zkoumal záření, ve kterých se snažil poznat přechody z duchovní oblasti do hmotnosti, přiblížila se k němu. Byla smutná a vyprávěla, co lidé udělali z pojmu čistoty. Stěžovala si mu, že již nemá spojení s pozemskými ženami.

»Lidé slouží už jen útvarům, které si sami vytvářejí ve svých bludných představách,« pronesla. »Jsou to především démoni a fantómy. Teprve až překročíš hranice své země, uvidíš příšery, které vznikly následkem jejich poblouzení. Dříve se k tobě nic z toho nemůže přiblížit.«

Krišna si uvědomil, že nastal čas, aby opustil klid a čistotu svých hor a mohl tak lidem přinést spásu.

Těšil se na to a chtěl se brzy vydat na cestu. Musel však počkat na znamení k odchodu, protože tento okamžik byl ustanoven na základě zákonitosti záření, a ne podle lidského mínění.

Krišna často chodil na osamělé procházky, vzhůru do lesů a bílých hor. Celé dny zůstával na výšinách, odkud byl daleký výhled do kraje. Tiše se pohroužil do sebe a vždy dělal to, co považoval za správné, a neptal se na nic jiného. Nedotčený jakoukoliv jinou myšlenkou šel cestou, kterou mu určoval duch.

Někdy ale na jeho duši dolehla tíha jako předtucha dosud nepoznaného, hrozícího nebezpečí. Dříve než opustil domov, aby se vydal k lidem, měl vybojovat ještě jeden boj. K přípravě na něj se uchýlil do úplné samoty, aby se čtyřicet dní a nocí posiloval.

Od doby, co nahlédl do temného jemnohmotného okolí obklopujícího lidi, ho naplňoval hluboký smutek a spolu s tím, jak stále víc poznával jejich nouzi, rostlo i přání jim pomoci. Plný milosrdenství jim chtěl přinést záchranu, a to i za cenu utrpení.

Vydal se na trnitou cestu a věděl to. Zjistil totiž, že duch lidí je velmi slabý a že nutně potřebuje pomoc, a tušil, že lidé vůbec nebudou chtít přijmout prostředky k pomoci, které jim poskytne. Věděl, že bude muset ostrým nožem přeříznout zauzlení špatných nitek, že to ale lidé nebudou chápat.

Tak se v něm dostal do rozporu jeho úkol a poznání vnitřního stavu těch, které chtěl zachránit. Tento rozpor a duchovní tíseň se den ode dne stupňovaly.

Byl to začátek jeho boje, jenž měl podle vůle Bílého plamene vybojovat. Krišnovi, který jinak všechno věděl, byla tentokrát položena páska na duchovní zrak, takže nepoznal účel svého utrpení. Měl všechno sám prožít, aby na tom uzrál. Lidská část jeho osobnosti se měla zocelit, protože dosud žil vysoko nade všemi lidmi nížin a stýkal se jen s duchovně vyspělými lidmi. Poznal, že by mu teď neprospělo, kdyby mu pomáhali, a proto se stáhl do ústraní. Musel se odloučit od svého druhu, aby byl zcela sám a byl odkázán sám na sebe.

Nebylo to pro něho snadné, neboť i on v sobě musel překonat »člověka«. Teprve pak bude zralý pro svůj úkol.

Krišnova trýzeň byla tak velká, že nemohl jíst. Nemohl ani spát. Neustále prosil o poznání a jeho duch hledal světlo Bílého plamene. Bílý plamen se mu však nezjevil. Neviděl jeho světlo ani ve dne, ani v noci a neslyšel hřmící zvuk jeho hlasu.

Krišna se cítil osamělý.

Vtom zezdola vystoupil mrak a zahalil vrchol hory, takže se Krišna ocitl v kalném pološeru, oddělený od země. Zdálo se, že vítr odpočívá, bytostné síly jako by přerušily svou činnost. Krišna nevěděl, co se s ním děje. Prohřešil se proti vůli Bílého plamene? Bloudil jako poutník v poušti, osamělý, hladovějící, plný starostí a slabý, na pokraji zhynutí.

Snažil se zjistit, jakého provinění se asi dopustil, ale nemohl na to přijít. A jeho modlitby byly stále vroucnější a měly stále větší sílu.

Krišna trpěl. Duchovní bolesti byly mnohem strašnější než pozemské útrapy.

V těchto mukách k němu přistoupil Mára (Lucifer). Vystoupil z jedné jeskyně, obklopený zvláštním světlem.

Krišna se zarazil. Toto neklidně, slabě planoucí světlo do té doby ještě nespatřil. Bylo blýskavé, velmi vzdálené klidnému, čistému světlu ducha. Nervy bdělého Krišny se napnuly, přesto ale cítil bolest ze své opuštěnosti. Nikde nebylo ani živáčka, nikdo mu nedodával útěchu ani posilu!

Kde zůstali jeho důvěrní přátelé? Jak by byl rád, kdyby se mu ukázalo alespoň nějaké zvíře, moucha nebo brouk, kdyby mu třeba jen neslyšný třpyt trávy poskytl útěchu. Připadalo mu, že ho opustilo veškeré živé tkaní ve stvoření. Teprve teď si uvědomil, jak byl bohatý a jak prázdný je život bez jiskry Bílého plamene.

Je snad mrtvý? Nebo ho má tato blýskavá bytost zavést do nového života? Proč prožívá tyto duchovní útrapy nyní, po svém zasvěcení, v době, kdy je na vrcholu své síly?

S úlisným úsměvem se k němu přiblížil Mára. Byl krásný a mocný. Pánovitě stanul před Krišnou a sdělil mu, že svět ovládá on. Teď, když se Krišna hodlá do něj vydat, mu bude pomáhat, jestliže se před ním skloní.

Tak se vyjádřil Mára. Vzhledem ke své kráse a síle své vládcovské vůle byl Mára velmi lákavý. A Krišnu vznešení pomocníci zdánlivě opustili.

V nejhlubší bolesti ale náhle vycítil, jak se jeho vůle mocně vzepjala, a v duchu uchopil meč, který mu dal Bílý plamen.

»I když ode mne odvracíš tvář, chci ti přesto věčně sloužit! Přidržím se síly meče, který jsi mi dal, abych s jeho pomocí zvítězil!«

Vědomí toho proniklo Krišnou jako jásot a Márovo falešné chtění se na něm zlomilo.

Z nebe sjel blesk.

»Odstup ode mne, pokušiteli!« zvolal Krišna.

I zmizel Mára v temném mraku tak, jak přišel.

Z východu zavanuly svěží vánky, rozptýlily mlhu a vrchol hory zalilo světlo zářného slunce. Nad Krišnovou zářící hlavou se klenula modrá obloha.

Krišna zvolna a slavnostně sestupoval po příkré stezce ke své jeskyni. Těch několik věcí, které s sebou měl, svázal do ranečku. Uchopil hůl, nabral do dlaně doušek vody z čistého pramene vystupujícího nedaleko jeskyně ze země a pak tiše pronesl žehnající slova. Přitom přejel rukou po několika bylinkách, které zde rostly, i po kamenech a nízkém mechu. Jako průzračné stíny z nich vyhlížely vážné tváře. V horském větru vanoucím nad vrcholy hor šeptaly líbezné hlasy. Vzduchem vonícím sněhem se neslo chvějivé znění, které jako by vycházelo z jemných ledových krystalků. Tak se s ním loučili duchové hor.

Po příkrých svazích se kutálelo kamení uvolněné pod nohama přibíhajících kamzíků. Přeskakovali špičaté skály a pak se tlačili k němu. Nad ním kroužil pár mohutných orlů. Náhle zašuměly perutě, když samička přilétla až těsně k němu a dotkla se jeho ramene. Tak se s ním loučil svět hor.

Kolem jeho hlavy zářilo světlo požehnání a na čele mu ještě svítilo znamení zasvěcení, které mu dal otec.

Krišna sestupoval níž a níž po příkré, často velmi nebezpečné stezce. Cesta po ní byla namáhavá, ale šel klidně a s jistotou. Když měl sněžná pole a hrbolaté kamenité cesty za sebou, přidal do kroku.

Dlouho hleděl dolů na místo, kde byl jeho domov. Tamhle se tyčí věž, na níž prožil velká tajemství nebes. A tamhle žijí jeho bratři, strážci Bílého plamene i jeho milovaní rodiče.

Krišna se ale nevydal stezkou vedoucí zpět do jeho rajských zahrad. Nechtěl si s sebou vzít doprovod a vydat se na cestu s okázalostí a nádherou, oslavován svými lidmi.

Na pozdrav natáhl ruce k východu, ke kupolím a věžím domova, pak se k nim obrátil zády a už se neohlédl. To nejdrahocennější, co měl, sílu Bílého plamene, si vzal s sebou a všude, kudy procházel, zářila z jeho čistého tělesného obalu.

Krišna, v myšlenkách spojený se Světlem, kráčel dál po nové, neznámé cestě. Chtěl jít sám, přijít mezi lidi nepoznán a chudý. Aniž by vzbudil pozornost, měl v úmyslu jim tiše přinést bohatství svého ducha.

Lidé, kteří přijmou jeho slovo a budou ho následovat, budou moci zůstat s ním a ty bude učit. Přál si, aby otevřeli svůj dům jemu, poutníkovi, aby k nim mohl ve vší prostotě přijít a zase odejít. Takto by se jim přiblížil a poznal, jací opravdu jsou.

Tak si dal Krišna radit duchem, který v něm mluvil.

Celý den sestupoval po kamenitých cestách, až přišel do liduprázdného údolí, kde bylo jezírko s mnoha rybami. Rukou jednu chytil, rozdělal mezi kameny oheň a upekl ji. Pak si lehl na břehu jezera a usnul.

Po krátkém bezesném spánku se probudil a šel dál. Široké koryto potoka vytékajícího z jezera bylo jedinou cestou, kterou mohl Krišna sestupovat. Stromy byly vyšší a stály hustěji vedle sebe. Uvítaly ho nádherné lesy.

Narazil v nich na nový život: obletovali ho pestří ptáci, a když spatřili člověka papoušci, s vřískotem vzlétali. Z listí vyhlédly tu a tam veselé tvářičky, jako by si hrály na schovávanou. Opičky přibíhaly k němu a pak zase plaše a s křikem co nejrychleji utíkaly.

Kolem něho pulsoval život divočiny. Krišna byl uchvácený pohledem na bujné rostliny a nádherné ovoce.

Ze stromů vyhlížely ještěrky hrající všemi barvami a vysokou, vlnící se trávou, která se táhla hodiny cesty na východ, uhánělo stádo gazel.

Tak putoval Krišna a nechal na sebe plně působit samotu, divoký horský svět i les. V bezprostřední blízkosti se ozývalo troubení stád slonů, praskot houští, vrčení panterů a řvaní tygrů. Žil s těmito tvory, s tkaním a tajemným šepotem divočiny, zachvíval se s bytostným v jeho čistých přírodních zákonech a byl šťastný.

Nic ho nerušilo, nic ho neohrožovalo. Každý zvuk mu byl poselstvím ze světa bytostí nacházejících se kolem něho.

Cítil se plný vděčnosti za dar Bílého plamene, za život v sobě a kolem sebe.

Stačilo jen, kdyby k těmto bytostem přistoupil s láskou, a mohl by je pak ovládnout svou vůlí. Nepotřebovaly ho však, a proto pokračoval v cestě. Teď hledal lidi. Jeho duch ho poháněl vpřed.

Postupoval dál a příští den dorazil do kraje bohatého na vodu. Vzduch byl dusný a půda v lese byla bažinatá a pokrytá vysokou trávou. Ze stromů visely dlouhé pletence mohutných nadzemních kořenů, které téměř nebylo možné přetrhnout. Kolem dokola se na hodiny cesty rozprostíraly houštiny.

Krišna si jen s námahou razil cestu. Často musel změnit směr, protože bytosti vody a vzduchu ho varovaly a bránily mu jít dál, aby nezapadl do bažin.

Krišna šel i v noci. Neměl již klid, spěchal poháněný silou, která ho udržovala v bdělém stavu a posilovala, takže nepostrádal odpočinek ani stravu.

Občas pršelo, jen se lilo, ale za chvíli opět probleskovaly mezi zářivě zelenými listy sluneční paprsky. Z červených kalichů květin s vysokými zlatými tyčinkami se linuly omamné vůně a kolem něho se skvěla záplava překrásných květů orchidejí, uchvacujících pohádkovou hrou barev.

Krása těchto lesů byla okouzlující a Krišna se radoval z veškeré té nádhery. Jak krásný stvořil Bůh svět! Vždy, když byl Krišna tak šťastný, pohlédl do svého nitra a vzpomněl si na Toho, který rozhoduje o vzniku a zániku. V duchu viděl dokonalou formu kříže a modlil se ke Stvořiteli.

Krišna ale stále ještě nenašel člověka, nad nímž duchové plakali. Jaký asi je ten, kterého Stvořitel postavil do veškeré té nádhery, ten, jemuž byla dána možnost všechno mít a využívat?

Pomyslel na několik cizích lidí, kteří kdysi přišli k jeho lidu. Našli cestu k moudrosti jeho otců, přesto jim stále zůstávali poněkud cizí. Kde ale jsou lidé, o nichž vyprávěli, že když se chtějí modlit, pořádají divoké orgie, kteří válčí, loupí a vraždí, jsou plní vášní a neklidu a zaplétají se do zlých sítí svého jednání a chtění? Kde jsou?

A duch poháněl Krišnu k nim.

Hluboký les zalévalo měsíční světlo. Zvířata odpočívala. Kapičky vody, které se nashromáždily ve vysokých kalíšcích květin a v kaktusech, se zářivě leskly. Chvílemi tiše, jako ze sna zapípal pták. Palmy šuměly a vysoká tráva šelestila ve větru. Z dálky se ozvalo zaburácení hromu – nebo to snad byl řev šelmy? Zdálo se, že se země slabě zatřásla, a v houštinách byl slyšet každý, i sebenepatrnější krok zvířete.

Pozemské smysly putujícího Krišny, jemuž bylo stvoření otevřeno až do nejhlubších tajemství jemnohmotnosti a bytostného, se stále více bystřily. Den co den a noc co noc mu svět ukazoval nové zázraky. Jak zde neměl být šťastný, od hodiny k hodině stále bohatší a vděčnější?

Chtěl předstoupit před lidi a ukázat jim všechny tyto poklady, ze kterých by se mohli těšit, jen kdyby to viděli správnýma očima! Jak chtěl učinit lidi bohatými! Cožpak může být ještě člověk opuštěný, mít strach, prožívat bídu a utrpení, když najde v každém paprsku, v každém kameni, v každé rostlině i v krůpěji rosy pulsující život Boží lásky? Celý svět se může stát novým.

Ale kde je člověk? Ještě stále ho neobjevil.

A přece – co je to za zvuky, které z dálky zní hustým lesem? Je to křik opic nebo hádka popuzených ptáků? Co je to za bubnování a pískání, kdo vydává ty vysoké ječivé zvuky podobné křiku rozčilených pávů? Pak bylo opět ticho a po chvíli se ozvalo mumlání mnoha hlasů a naříkavý zpěv z mužských hrdel. Tam někde v houštinách musí být lidé!

Mezi větvemi a listy, na které dopadal svit měsíce, Krišna spatřil probleskovat červenavou záři. Znovu zaslechl bubnování a potom pronikavé pazvuky vyluzované z píšťaly. Byla to ošklivá písnička, vzbuzující záchvěvy zcela zvláštního druhu. Krišna napjatě a velmi pozorně naslouchal. Co se skrývá v těchto tónech? Nebezpečí a vábení, jed působící nevolnost, to je ono!

Tóny přitahovaly pestré, měňavé nitky opojných barev. Vůně nepostřehnutelné tělesnými smysly, zato však působící na jemnohmotnou schopnost vnímání, současně vábily a omamovaly.

Co je to za oči s pohledem hladových hadů a jaká to těla měnící barvy sem chvátají po zemi, dokonce i vzduchem?

Krišna dorazil na okraj paseky ozářené měsícem, na které stál dřevěný chrám. Kolem chrámu se shromáždilo mnoho lidí. Krišnovi se vůbec nelíbili, připadali mu jako vyvrhelové lidstva. Mezi nimi seděl v ponurém šeru muž s dlouhými vousy. Měl na sobě cáry a na hlavě vlněnou čepici. Z dlouhé píšťaly vyluzoval tóny, které Krišna před chvílí zaslechl.

V šedožlutých výparech se nahromadil chumel ohyzdných příšer. Přitáhly je tyto tóny, které zapůsobily na nižší jemnohmotné úrovně. Všechno bylo žluté a šedé, jedovatě zelené a měňavých barev. Bylo vidět hadí oči, hadí těla i hadí zuby a všude se šířil nasládlý, odporný zápach krve. Jemnohmotné nitky obepínaly jako úponkovité rostliny lidi, kteří zvědavě bez dechu sledovali, co se na zemi odehrávalo před jejich zraky.

Z jednoho koše vylezli hrubohmotní hadi. Napřímili se, zvedli hlavu a kolébajíce se sem a tam tancovali do taktu hudby. To bylo vše. To ostatní, mnohem strašnější, lidé neviděli, a přece se to jemnohmotně zachytávalo na jejich šatech, viselo to ve vlasech žen a lepilo se jim na ruce. Ovíjelo se jim to kolem nohou, takže se je neodvážili zvednout, a dokonce se to vmísilo do jejich osobní aury.

Krišny se zmocnila hrůza. Už už na ně chtěl zavolat a varovat je, ale co by jim to bylo platné?

Mezitím měsíc na obloze klesl níž. Stíny zhoustly a ohně dohořely. Na mýtině se rozhostil klid. Dva psi prohledávali tábor a ke Krišnovi se přiblížili vyzáblí koně. Opice slezly z větví a proháněly se po střeše polorozpadlého chrámu. Nějaký slon těžce vstal a zvednutým chobotem zatroubil.

Zvířata zpozorovala, že je Krišna nablízku, lidé si ho nevšimli.

Začínal nový den. Jemné mlhy, stoupající s prvními slunečními paprsky z bažin, se zbarvily do růžova.

Krišna zjistil, že chrám je obydlený, a vstoupil do jeho brány. Tísnivě na něho dolehla pochmurnost tohoto místa. Když jeho oči přivykly tmě, uviděl hrubé, černohnědé stěny a sloupy, ozdobené hrubě vyřezávanými chmurnými hlavami a postavami. V pozadí stála velká černá dřevěná socha se sedmi hlavami. Z ramen mohutné postavy se natahovaly divoce zkroucené ruce, na kterých byly symboly.

Tak vypadal vnitřek chrámu při pohledu hrubohmotného, tělesného zraku a jedině ten byla většina lidí schopna používat. Běda však těm, kdo se otevřeli vlivům duchovních dějů, které zde sílily mnoho desetiletí, a nebo jim podlehli.

Z podlahy a z krví zbarvených podstavců strašlivých soch bohů to rudě sálalo jako z vařící krve. Ke Krišnovi dolehlo bolestné sténání, po chrámu pobíhaly bledé přízraky. Lidské a zvířecí postavy s žalujícíma očima a s tváří zkřivenou bolestí, bílé a zelené, lesknoucí se bledě jako mušle, se vznášely z místa na místo jako lepkavé, špinavé a odporné pavučiny. Potom se zase náhle rozplynuly.

Tak to vypadalo v tomto chrámu, kde byly sloupy natřené krví zvířecích a lidských obětí. Pod podlahou se šklebily příšerné lebky zavražděných lidí, narovnané na sebe do hranic.

Jak mohou lidé spát v tomto prostoru, naplněném něčím tak strašlivým? Dívky a ženy oděné do pestrých látek seděly spolu s dětmi v dřepu na zemi a připravovaly pokrm. Svou vůní však příliš nevábil. Kolem nich se rozesadili muži a žvýkali gumu a listy jakýchsi rostlin. Byl mezi nimi i zaklínač hadů a muž trpasličího vzrůstu s vysokou čapkou a ošklivým obličejem.

Vtom spatřili Krišnu. Rychle vyskočili a obklopili ho. Nabídli mu jídlo a víno. Víno odmítl, jídlo ale snědl, aby je neurazil. Cizí muž si ihned získal jejich důvěru. Přijali ho do svého středu a zahrnuli otázkami i drobnými dary. Vůbec je nenapadlo, že zatím nepromluvil ani slovo.

Krišna klidně nechal odplynout příval jejich slov. Chápal jejich smysl, i když řeč neznal. Tito tvorové mu byli cizejší než zvířata, která ovšem nebyla stejného druhu jako on.

Mezi ním a těmito lidmi zela obrovská propast. Musel se naučit ji překlenout, aby mu mohli porozumět. Přesto se mu to zdálo téměř nemožné a ihned mu bylo jasné, že je musí brát jako děti, jako naprosto nezralé, nesprávně vychované děti. Bylo mu jich líto a nedokázal se na ně zlobit.

Ženy byly plaché a styděly se před tím tichým, vážným mužem. V jeho tmavých očích bylo tolik síly a přísnosti, že ji téměř neunesly. Cítily, že v tomto případě jsou jejich šalebné lichotky nevhodné, že by dokonce působily směšně, a nic jiného mu nemohly dát. Ještě nikdy si nepřipadaly tak hloupé a prázdné. Z pocitu své chudoby se ty dobré chovaly ostýchavě a ty špatné byly číhavé a podrážděné.

Mezi muži se vyskytoval také honec slonů. Ukázalo se, že je to chytrý, dobrý muž. Procestoval daleké kraje a dovedl mnoho vyprávět o zvířatech. Mluvil stále víc a víc a brzy nedal jinak, než že musí Krišnu dovést ke králi Jadavů. Nevěděl, proč je to nutné, ale prozradil mu, že když ho spatřil, probudilo se toto rozhodnutí v jeho duši, jako by je už dlouho nosil v sobě a jenom na ně zapomněl. Při pohledu na Krišnu se cítil vůbec zvláštně, jako by musel před tímto cizím poutníkem pokleknout a říci:

»Zde jsem, pane, nalož se mnou podle své vůle!«

S něčím podobným se ještě nesetkal. Zdálo se, že čeká jen na tohoto cizince, o kterém ale vůbec nic nevěděl. Málem se zlobil sám na sebe a pak si opět připadal jako hlupák a dětina.

Proč by se měl vnucovat cizinci, který se tak náhle objevil v divočině a je jistě jiný než on? Chtěl ho dovést ke králi, protože cítil jako vnitřní příkaz, že lidé stejného druhu patří k sobě.

Radoval se, až by jásal. Tomuto tichému, smutnému muži roztrhal tygr ženu i dítě a nezůstalo mu nic jiného než láska k jeho slonu Ambovi. Nebyl zbožný, ale byl dobrý, prostý a důvěřivý jako dítě.

Tichý, uzavřený muž neměl přátele ani nepřátele. Když ale byl někdo v nouzi, pomohl mu podle svých možností. Proto ho měli všichni rádi. O peníze, které si vydělal s pomocí Amby, dobrého a silného pracovníka, se dělil s ostatními. Amba byl ostražitý a věrný a dobře ho chránil.

Lidé, kteří se přidružili ke Krišnovi, si brzy všimli, že hind pojal velkou důvěru k tomuto přívětivému cizinci, který každému řekl několik slov nutících k zamyšlení.

Muži trpasličí postavy například pověděl:

»Vzal jsi na sebe trpělivě své břemeno, a proto je poneseš snadněji, než kdybys reptal. Až zemřeš a znovu se vrátíš na zemi, budeš svého břemene zbaven.«

Muž s trpasličí postavou byl veselý chlapík. Smířil se se svou znetvořenou postavou a žil prostým potulným životem. Svým groteskním zjevem vzbuzoval všude soucit, a proto nikdy neměl bídu. Kde jen mohl, pomáhal svým společníkům. Krišnovým slovům sice nerozuměl, cítil však, že mají nějaký smysl, který mu pomůže pokročit vpřed. Nepřemýšlel o nich, ale uchoval je ve svém duchu.

Zaklínači hadů Krišna doporučil:

»Zahoď píšťalu a následuj mě, jinak budeš muset sítěmi svých tónů putovat až na konec světa.«

Zaklínač hadů vzal Krišnův pokyn doslova. Byl mu stále v patách, ale od své píšťaly se nechtěl odloučit.

Jedno z děvčat hořce plakalo. Nechtělo tančit, protože se v chrámu bálo, a otec je za to zbil.

»Neplač,« řekl děvčeti cizinec, »ale raduj se, že zde nedokážeš tančit, neboť tvé cítění je čisté. Proto jednou budeš klečet před trůnem Nejvyššího.«

K poledni se kejklíři vydali na cestu. Pralesem procházel pestrý průvod: několik koz, koně, následoval malý vozík, za ním šly děti a ženy a potom nosiči nesoucí na dlouhých tyčích koše s hady. Vedle nich kráčel zaklínač s píšťalou. Průvod uzavíral hind se svým slonem, na jehož hřbetě seděl Krišna.

Muž-trpaslík poskakoval sem a tam a žertoval. Večer zastavili u malého jezírka. Bylo tady parno a dusno. Věděli o jeskyních na jižním břehu, v nich chytávali hady.

Krišna nechtěl u jezírka zůstat. Sdělil to hindovi a hind jenom tiše přikývl. Rozloučili se s ostatními. Děvče plakalo, muž trpasličího vzrůstu si hinda dobíral a zaklínač hadů pískal na píšťalu a zůstal na místě.

Krišna se vydal se svým průvodcem do Jadavy.

Cesta trvala tři dny. V noci vždy odpočívali v džungli v chýši z rostlin, kterou hind uměl postavit. Noci byly krásné a zároveň příšerné. Nacházeli se uprostřed osamělé divočiny, v dálce řvali tygři a okolo nich se ozývalo mručení zvěře skryté v houštinách. Jen děti této země dokážou tak beze zbytku splynout s tajemným světem pralesa a plně se mu přizpůsobit.

Hind byl výborný průvodce a zároveň věrný, bdělý služebník. Slon pomáhal svému pánovi, jak jen mohl. Udával směr pochodu a uvolňoval cestu.

Navečer třetího dne se dostali do hornaté krajiny a hind dovedl Krišnu ke skalním chrámům, které zde dal jeden mocný kníže vybudovat ke cti bohů.

Z drsné, tmavé skály vystupovaly groteskní obrovské sochy bohů. Zpočátku byly téměř neznatelné, čím déle však spočíval zrak na skalách, tím více postav bylo možné rozeznat. Co ale Krišna spatřil svým jemnohmotným zrakem při vstupu do jednoho chrámu, nikdo z lidí dosud neviděl, ani by tento pohled nesnesl, protože by ho při tom musela roztřást hrůza jako zimnice.

U vchodu do jeskyně stála obrovská temná socha boha vytesaná z kamene a z jejího těla strnule zíraly tváře. Byly k ní totiž připoutány zděšené, ztrhané lidské tváře zalité krví. Po kamenném povrchu modly stékaly krůpěje potu a krve. Vytvořili ji lidé třesoucí se strachem před svými trýzniteli, kteří jim dávali pocítit svou moc.

Sám král, jenž dal vytesat sochu na znamení toho, jak velmi uctíval bohy, zde byl připoután ve věčných mukách, dokud nedospěje k poznání. Jeho nebohé oběti, které dozorci otroků zmrskali do krve, až svým zraněním podlehly, visely na něm a na jeho díle.

Může takové dílo přispět k tomu, aby se věřící soustředili a vzchopili k povznesení a vzestupu svého ducha? Vznikly zde jen útvary strachu. Teď bloudily z místa na místo a v celém okolí jich bylo plno. Z bran chrámu se valil strach, strach a neklid. Bylo cítit, že někdo prožívá horečné vnitřní vzrušení i jak ho tíží svědomí, vyzařovala odtud ukrutnost.

Krišna stanul před malou čtverhrannou bránou orámovanou kamennými tvářemi šklebících se oblud. Než vstoupil dovnitř chrámu, zhluboka se nadechl.

Blížilo se k němu zelené světlo a všude, kam se podíval, na něho se strachem hleděly horečné, nenávistné oči. Kamenným sochám bohů, které možná lidem připadaly jako umělecká díla, Krišna téměř nevěnoval pozornost. Zeleně se třpytící útvary vraždychtivosti, plné strachu a krvelačnosti, jež se kolem nich pohybovaly, byly strašné. Zaútočily na něho příšerné formy podobné psům, opicím, supům, žábám a hyenám. Musely se ale ve velké vzdálenosti od něho zastavit. Zdálo se, že je to překvapilo a nahnalo jim strach.

Hind, který zůstal zbožně stát, viděl jen zevnějšek chrámu a to, že ho jímá hrůza, přičítal moci bohů. Inu, »Durga« je strašný a stále vyžaduje krvavé oběti.

Krišna zamířil do vedlejší jeskyně plné žebráků a strnul. Nelidské postavy, které v ní spatřil, v něm vzbudily ještě větší ošklivost než démoni. S hněvem vstoupil mezi ně. Seděli zde nebo stáli v křečovité extázi, jako by byli z kamene, pokrytí špínou a ověšení cáry. Kolem sebe měli hutné jemnohmotné zdi.

Tito lidé během svého života krutě zacházeli s plamenem, který jim Bůh daroval jako živé světlo, a teď si ještě zakládali na tom, že své ubohé pozemské tělo utýrali téměř k smrti, jen aby dosáhli blaženosti. Světlo, jež v nich nyní hořelo, bylo už jen jako napůl spálený knot, který neměl ani olej k potravě, ani kyslík k udržování svého plamene. Plápolající a mdlé bojovalo, aby zcela nezhaslo, protože muselo být živo doslova z ničeho!

Krišna mezi nimi stál jako hořící pochodeň. Jeden z nich se nemohl pohnout. Už řadu let zde stál nehybně se zdviženou rukou. Byla strnulá a jako zkamenělá. Vyvalené oči vyčnívaly z kožené kostnaté tváře jako černé skleněné perly. Vlasy a vousy se podobaly tmavozelenému mechu a tělo bylo kost a kůže, bez života, strnulé a celé zchátralé.

Nad ním se vznášela bledá, téměř pohaslá tvář jeho ducha. Nepobýval ve vyšších sférách, jak se domníval, ale byl pevnými řetězy připoután ke svému zmučenému tělu, aniž co věděl nebo po něčem toužil, bez síly, která by ho poháněla vzhůru, propadlý duchovní smrti.

Nikdo z nich nemohl poznat, co je život, láska ke Stvořiteli a dík. Se svými malými, téměř zhašenými plameny seděli v klecích, které se už nedaly nikdy otevřít.

Krišna nepromluvil ani slovo a teprve později se obrátil na hinda:

»Tyto mrtvé už nikdo neoživí. Postarejme se, aby kvůli nim nezemřeli živí. Těm několika málo lidem, kteří budou schopni pochopit má slova, ukážu cestu k životu.«

»Pane, ale jsou to přece svatí muži,« namítl hind.

»Otevři oči a řiď se svou bdělou vůlí, a brzy poznáš, co je svaté. Řekl jsem ti už, že tito jsou mrtví. Ty však žij, abys prozřel.«

Krišna dobře věděl, že to musel hindovi takto povědět. Hind sice svému pánovi plně neporozuměl, ale tím víc uvažoval o jeho slovech. Byl jako dítě s bdělými smysly, které lačně přijímá a vděčně chápe živý obsah slov, jehož se mu dostává. To, co se předtím dověděl z ústního podání lidí, si jeho duch nikdy neosvojil, protože byl chráněn tak, aby mohl nedotčený těmito vlivy splnit své určení.

Cestovali dál. Hluboké lesy byly stále světlejší a hory zůstaly v dálce. Přibývalo luk s vysokou trávou a pastvin posetých křovinami. Půda byla částečně vlhká a bažinatá, směrem k pahorkatině už začala být úrodná. Dařilo se tam nádherným stromům s tuhými, oválnými listy a objemnými nadzemními kořeny. Loukami protékaly zurčící potůčky a nad krajinou se klenula modrá obloha. Cesty byly rovnější a upravenější, oba muži se dokonce dostali i na široké silnice. Podél jejich trasy se začaly objevovat pastviny, na kterých stály stany pastýřů.

Velká stáda šedivých zebu vířila na silnicích mnoho prachu. Na jejich hřbetech seděli černí ptáci se špičatými zobáky. Konečně se v dálce objevily věže města, potom široká řeka a vysoko nad městem bíle se třpytící palác, shlížející daleko do kraje.

Nedaleko silnice spatřili čtverhranné prostranství obehnané zdí. Na zdi sedělo několik supů. Hind pronesl šeptem jen několik slov:

»Pane, to je popraviště, jak víš. Vidím ti to na očích, protože když spatříš ztracené lidi, tvůj pohled se prohloubí.«

Hind začal svého pána pozorovat a svým velmi jemným cítěním ledacos poznal.

Pokračovali v cestě a dojeli na pahorek ohraničený kůly.

»Zde se chystá hranice, na které spálí mrtvého,« poznamenal hind.

Když dorazili k prvním domům bílého města, nad kterým jako třpytivá koruna trůnil palác, vyšel cestujícím mužům naproti strážce. Zkřížil ruce na prsou a hluboce se sklonil k zemi. Hind muže oslovil a vysvětlil mu, že jeho pán přišel navštívit krále.

Podle jeho sebejistého vystupování strážce poznal, že mají jen dobré úmysly. A královská důstojnost tichého, vysokého muže vzbudila v jeho duši hlubokou úctu. Už se nemohl ani nechtěl dál ptát.

Z domů vyšly ženy s dětmi a zamyšleně hleděly za oběma muži. Jedna z nich, asi třicetiletá žena, se vydala zvolna za nimi. Hind zavedl svého slona do stáje zájezdního hostince a pak pokračovali v cestě.

Krišna velmi toužil spatřit palác vlastníma očima a obzvlášť myslel na krále, o kterém už slyšel. Věděl, že ho král přijme jako syna.

Kníže Jadavů byl známý široko daleko a byl proslulý svým bohatstvím, svou dobrotou a ušlechtilostí. Stejně znamenitou pověst měla i jeho krásná manželka.

Jakmile muži přešli most přes širokou řeku, hind se před svým pánem hluboce uklonil a beze slova zůstal stát na místě. Cítil, že Krišna chce být sám.

Když Krišna došel k velké bráně paláce, zastavil se. Přes její mříže nahlédl do vysoké třpytivé síně s mnoha sloupy a zlatými ozdobami, nespatřil však ani človíčka. Přesto se brána před ním otevřela, jako by jí pohnuly neviditelné ruce. Krišna vstoupil dovnitř.

Prošel síní a rozhrnul závěs na dveřích, až to zacinkalo. Ale i v šeré komnatě, vyzdobené pestrými koberci a nástěnnými svícny, nebylo nikoho vidět. Pak se v koutě přece něco pohnulo a Krišna spatřil zahalenou ženu. Byla to zřejmě otrokyně. Zvedla k němu svůj krásný obličej zalitý slzami. Tmavé oči měla zahalené závojem a kolem úst se jí rýsovala hluboká vráska bolesti. Na jejích kolenou ležel zlatý meč.

»Skryla ses zde ve své bolesti, Jakondo, a proto jsem byl k tobě přiveden. Vstaň a pojď se mnou. Myslím, že jsem přišel v pravou chvíli.«

Krišna se slyšel, jak promlouvá slova, a sám se tomu divil. To se mu nyní stávalo často.

Žena poslechla jako ve snu. Uchopila meč, skryla jej v záhybech svých šatů a šla za ním.

Nevěděla, co se s ní děje. Cizinec k ní přistoupil jako zjevení z vyšších říší a teď ji vedl palácem, jako by v něm byla cizí. Musela by se ho zeptat, to však nedokázala. Viděla kolem sebe tolik záře a světla, až si myslela, že je to jeden z bohů a odvádí ji do své říše.

Krišna viděl v tomto domě znamení smrti a poznal, že proto Jakonda truchlí. Když zpozorovala, že Krišna míří ke králi, zdráhala se jít dál. Zastavila se a chvěla se po celém těle.

»Pojď a následuj mne,« vyzval ji Krišna, »a brzy už nebudeš trpět.«

Vstoupil do černě vyzdobeného sálu a stanul před rakví zakrytou suknem a ozdobenou knížecím znakem. Jen zlatý meč scházel. Kolem rakve se choulily plačící ženy.

V hlavách rakve, osvětlený plápolajícími svícemi, stál král, vysoký, vážný muž s dlouhými tmavými vousy a s dobrotivýma očima. Vedle něho stála jeho žena.

Král tázavě pohlédl na Krišnu, který se před ním objevil jako božský zjev, obklopený obloukem zlaté záře. Nemohl ze sebe vypravit ani slovo. V němé bolesti, plný důstojnosti ukázal na mrtvého.

»Ano, králi Jadavů, přicházím v pravou chvíli!« slyšel se opět Krišna pronášet slova. »Je to vůle Nejvyššího, aby se ti dostalo útěchy ve tvém zármutku. Byl jsem k tobě poslán shůry, protože ve tvé říši mají být lidé díky Krišnovi osvíceni.

Tvůj syn, který tady leží, zemřel a všichni ušlechtilí lidé želí jeho smrti. Já ti ovšem mohu doporučit jen jedno: Nepřipoutávejte ho svým nářkem k sobě, protože byste toto bezpráví nemohli už nikdy odčinit. Přišel jsem vám otevřít oči, abyste poznali následky svého jednání. Na zemi má být všechno nové, začněte s tím v této hodině. Pochovejte s poctami tělo, které opustil, ale přestaňte se řídit starými pohřebními zvyky. Ty jako král jdi příkladem!

Nestavte hranici a nedělejte lidem divadlo. Neupalujte ženy a zanechte nesmyslných obětí. Podívejte, tím zavěšujete na ducha řetězy, které ho poutají ke hmotnosti. Nedělejte to, je to hřích!«

V té chvíli bylo zvenku slyšet hlasité volání a výkřiky, takže se všichni rozhořčeně ohlédli. Do sálu vběhli služebníci a hlásili, že se blíží zástup lidí. Kolem paláce se jako zeď rozestavili vojáci, aby do něj lidé nemohli proniknout, ale ti hlasitě křičeli. Nějaká žena zvolala zvučným hlasem:

»On je světlý duch a přišel nás vysvobodit!«

Král naslouchal těmto slovům u rakve svého syna celý rozechvělý. Pak přistoupil ke Krišnovi a podal mu ruku.

»Ať jsi kdokoliv,« oslovil ho, »zůstaň u nás! Budu jednat podle tvé vůle, protože ti chci sloužit.«

Krišna byl šťastný, že mu král důvěřuje, a radostně stiskl ruku, kterou mu podal. Potom dal král předvolat ženu, jež tak hlasitě volala. Byla to žena, která zpovzdálí sledovala Krišnu a potom tak hlasitě volala.

»Radujte se,« vyzvala je, »přišel totiž váš pán! Přineste palmové ratolesti a tančete, protože přináší mír. Sláva Jadavě, v jejíchž zdech pobývá. Mladý král je mrtvý, ať žije Krišna, pomocník. Po boku mu svítí dvě vznešená světla a prozařuje jím bílý plamen!«

Žena jako by nebyla při smyslech. Klesla na zem a museli ji odnést.

Král dodržel slovo. Mrtvé tělo jeho syna tiše pochovali v posvátném háji. Hrob zdobily květiny a měla na něm stát jeho socha, vytesaná rukou umělce. Jeho ženy, koně a zbraně nevydali ohni, jak to předepisoval zákon. Král se zachoval podle Krišnovy rady.

Kněží se kvůli tomu velmi hněvali. Hledali důvod, pro který by mohli Krišnu zneškodnit. Soptili nenávistí, i když ho neznali a nic o něm nevěděli. Ale báli se ho.

Hind žil tiše a osaměle poblíž řeky. Nikdo ho nikdy neviděl s Krišnou, zdálo se, že ho ani nezná. Měl však oči a uši všude a bděl nad svým pánem.

Krišna žil u královské dvojice jako syn. Královna totiž prohlásila:

»Když nám bohové vzali syna, dali nám opět jiného.«

Od doby, co Krišna vstoupil do domu, v něm vládl klid a mír a dostavilo se požehnání. Všechno, co provedli podle jeho slov, mělo očividně dobré následky. I ženy přestaly naříkat, když poznaly, že král se řídí radami moudrého cizince.

S královou pomocí mohl Krišna velmi brzy získat pro své učení malý kroužek vznešených mužů. Naslouchali mu velmi horlivě, když jim zvěstoval Slovo Boží a naplněný silou Bílého plamene mluvil o jediném Bohu. Těchto shromáždění se na Krišnovo zvláštní přání zúčastnil i majitel slona.

Krišna také hodně chodil mezi lid a často neočekávaně zavítal tam, kde někdo trpěl. Vždy našel útěchu, většinou slova, a ta už lidem nikdy nevymizela z paměti. Když od nich pak odcházel, byli posíleni.

Tak Krišna vstoupil do říše lidí. Teď mělo začít jeho působení na pozemské půdě. Vůle Bílého plamene ho zavedla na místo, kde mohl rozsévat svou duchovní setbu.

Žena z národa Jadavů, která následovala Krišnu při jeho příchodu až k paláci, směla poznat, jaký vznešený duch jim byl v Krišnovi poslán. Rozšířila tuto zprávu po městě a brzy zpráva pronikla do celé země.

Lid naslouchal, kněží a mudrci si šeptali. Kouzelníci se ptali svých duchů a snažili se ho zaklít. Zakrátko obetkala tajemného cizince spleť neuvěřitelných pověstí. Prý do něho vstoupil duch mladého krále, aby v jeho těle mohl dál vládnout národu. Utvořilo se mnoho názorově rozdílných skupin a ty se mezi sebou přely.

Kasta kněží požadovala, aby se dodržovaly pohřební zvyky, a dostala se tak do rozporu s králem. Byla velmi mocná, a tím způsobila strašlivý rozkol v národě. Král však stál pevně a jistě, a nenávistné výhrůžky ani skryté útoky jeho protivníků se ho nedotkly. Jeho palác byl den ode dne zářivější a každý, kdo jej navštěvoval, v něm od doby, co zde žil Krišna, cítil posvátnost a sílu.

Královna se zbavila chmurných závojů zádumčivosti, které podléhala od narození svého syna. To byl on, kdo nedávno zemřel. Z jejích překrásných očí opět planula jemná záře jako kdysi, kdy ji – téměř jako dítě – dali králi za ženu.

Život, jemuž nikdy předtím neporozuměla a který jí vždy připadal jako bezúčelné zajetí na pochmurném místě ozářeném vnějším leskem, měl najednou smysl a účel. Rozuměla žalu žen, které byly příliš brzy provdány, i bolesti velmi mladých matek, na něž bylo naloženo těžké břemeno, i když tělesně ještě nedozrály a nerozvinul se jejich duševní život. Krišna stručně vysvětlil příčinu tíhy spočívající na její duši, a tím ji od ní osvobodil.

Nenaříkala, že svůj život trávila do té doby zcela bez porozumění, ale začala žít nově a měla radost, že jí teď bolestné zkušenosti z mládí přinášejí zralé ovoce. Když se ve vzpomínkách vracela zpět, mohla všechno pochopit. Měla dojem, že celý život čekala jen na Krišnův příchod. Přesto ji pak překvapil a připadal jí jako zázrak.

Všechno teď mělo svůj smysl: lesk a bohatství paláce, který měl patřit Krišnovi. Moc jejího manžela vládnoucího mnoha zemích, i láska národů. Její srdce oplývající dobrotou a dozrálé touhou se otevřelo jako květ ve sluneční záři. S veškerou láskou, které byla schopna, usilovala ke Světlu.

Královna často naslouchala celé hodiny, když Krišna projednával s jejím manželem poměry v národě a když mu, dobrotivému muži s mnoha zkušenostmi, radil v záležitostech vlády. Jeho moudrá, prostá slova, z nichž bylo každé tak důležité, že dokázalo okamžitě osvobodit duši od velké tíhy, jí připadala jako vnuknutí shůry.

Na otázky, které po staletí trápily lidi, často Krišna odpověděl a vysvětlil je několika slovy, takže si královna myslela, že se člověk může osvobodit a vznést se do čistších, lepších světů.

Už nebyla smutná, neplakala, ani již neznala bolest tísnící duši. Byla šťastná, její duch se probudil.

Také drsně vážný a přísný král se změnil. Už neměl hrdé a téměř strnulé držení těla, ale choval se s klidnou jistotou a důstojností. Jeho tmavé oči zářily vřelostí a laskavostí.

Pro Krišnu bylo milostivým darem, že našel v tomto moudrém a dobrotivém muži otcovského přítele a zároveň nejhorlivějšího žáka. Pokorně za to děkoval Nejvyššímu.

Všichni v paláci oddaně sloužili mladému králi. I ženy se mu snažily zalíbit a získat jeho pozornost. Plachá Jakonda se také překonávala. Tiše ho ctila, řídila se jeho příkladem a využívala všechny příležitosti být mu nablízku. Jednoho dne stanula se zlatým mečem v rukou u dveří jeho komnaty. Hluboce se uklonila a s ostychem a úctou na něho pohlédla, v obavách, jestli přijme její dar.

»Už šest měsíců pobýváš v našem domě jako náš pán. Tak dlouhou dobu jsem potřebovala, abych překonala bolest nad ztrátou svého manžela. Šest měsíců jsem střežila jeho zlatý meč, který jsi i se mnou zachránil před smrtí na hranici.

Teď jsem se překonala, jak to požaduješ. Od chvíle, kdy jsi na mě promluvil a dal mi pokyn, abych tě následovala, už má vůle nevolala manželova ducha nazpátek do nízkých pout země a necítila jsem bolest, ale na mé bolavé rány kanula jako drahocenný balzám útěcha z vyšších úrovní.

Já sama už nemohu patřit žádnému muži. Čemu měla zabránit smrt v plamenech z přinucení zákona, toho dosáhne ve svobodné vůli věrnost duchovní lásky. Tak jsi mne to učil. Ale meč, který jsem si kdysi v dětinském vzdoru ponechala, aby se nedostal do rukou někoho jiného, ti chci položit k nohám. Využiješ jej v boji, který brzy začne. Je to nejvyšší skvost zděděný po předcích. Používali ho vždy jen ti, kdo zachovávali věrnost a čistotu, a proto je hoden i tebe. Pane, mohu tě poprosit, abys jej přijal?«

Krišna položil ruku na její černé vlasy a pronesl:

»Věděl jsem, Jakondo, že ho přineseš. Podívej, ten meč mi náleží! Překonala jsi svou bolest kvůli mně, ale někdo vyšší, než jsem já, ti to tisíceronásobně oplatí. Zůstávej v pokoji!«

Jakonda měla pravdu: Krišna meč brzy potřeboval. Zvědové přinášeli od hranic stále znepokojivější zvěsti. Mára, který spřádal nitky zloby proti Světlu šířícímu se na zemi, popíchl jednoho vládce temné krve a ten, ovládaný nenávistí, vyzbrojil bandu divokých lupičů.

Příslušníci vyšších kast tušili cosi nedobrého a zmocnilo se jich pobouření. Jejich trůny se začaly otřásat, moc zaklínačů a kouzelníků v chrámech byla zákazy krále ohrožena.

Kde je ještě záruka, že se lid neprobudí? Tento muž je velmi nebezpečný, působí jako jed, stravující oheň, který hrozí, že všechno pohltí: tradice, víru i staré pořádky.

Lidé začali vzhlížet ke Krišnovi. Kolem nich se rozjasňovalo, protože jim slovy i činy dokazoval, že se mohou vymanit ze všeho, co je skličuje. Požadoval od nich ovšem činy, ne slova, činy, k nimž dal podnět duch a které se musely důsledně projevovat také v pozemském jednání.

Měla se slavit slavnost Durgy trvající mnoho dní. Naskytla se příležitost přesvědčit sebe i lid o tom, že si cizinec počíná svévolně. Báli se jen krále, který chránil Krišnu svou mocí. Proto ho nenáviděli.

Věrný hind měl v těchto dnech mnoho práce. Zachovával stále bdělost, takže mohl krále informovat o každém záměru jeho odpůrců. Krišna se o tyto věci nestaral. Byl prožhaven posvátným ohněm nové vlny síly z vyšších sfér. Jako kdysi doma ve světlé říši uprostřed bílých hor cítil spojení s Bílým plamenem. Naplňovala ho radost a celý zářící zprostředkovával svému okolí hojnost darů ducha.

Jeho duch se často soustředil a přijímal sílu a zprávy. O nich však Krišna s lidmi nikdy nemluvil. Pátral také ve hvězdách a z výsledků svého pátrání vyvozoval důležité závěry pro nadcházející dění.

Nad Indií výhrůžně svítily rudé paprsky boha války. Země se s duněním chvěla. Lidí se zmocnila hrůza a strach a přinášeli víc krvavých obětí než jindy. Nad zemí zuřily dusné písečné bouře a obloha se občas zbarvila do červena. Mezi lidem se hodně vyprávělo o velkých posuvech skal vysoko v horách i o ohnivých erupcích sopek na malých jižních souostrovích.

Po velmi dlouhé době dešťů, kdy se mohutné veletoky rozvodnily a nebezpečně ohrožovaly okolní roviny, nastalo velké vedro a sucho. Na mnoha místech vznikly močály a velké plochy půdy byly zaneseny bahnem, takže lidi i zvířata postihla těžká zimnice.

V chatách chudých lidí i v palácích boháčů bylo mnoho mrtvých. Nemocné se žlutými, strašně znetvořenými tvářemi a zmodralými rty odnášeli do chrámů, kde ohrožovali všechny dosud zdravé.

Kolem žlutých řek, kam na některých místech vedly bílé schody, se utábořili polomrtví nemocní. Svou poslední naději na uzdravení skládali do bahnité, odporně zapáchající vody. Ve velké Indii to vypadalo špatně a lidé se nedokázali osvobodit od tíživého tlaku, který na nich spočíval.

Nevěděli, že sami trvale udržují tento mučivý stav, a naopak se stále hlouběji zamotávali do pevných, nerozmotatelných vláken, která si vytvářeli svým chtěním, myšlením a jednáním. Strašlivými ohnisky, kde vznikalo mnoho těchto vláken, byla místa krvavých obětí, kterými si lidé chtěli vynutit milost a pomoc svých bohů. Měli strach, příšerný strach ze všeho. Neskláněli se v díku a radostném uctívání, ne, lezli po zemi a třásli se strachem.

Tak byli lidé v době, kdy se jim čistá Krišnova vůle chtěla přiblížit a s láskou jim pomoci, plní zmatku a úzkosti.

Jeho duch poznal, v jaké hluboké vnitřní bídě lidé žijí, a prosil Bílý plamen o sílu, aby mohl zanést Světlo do těchto temnot. Byl si už ovšem vědom toho, jak bude těžké probudit lidi z jejich horečného spánku.

Pokud se Krišna pohroužil do sebe, byl mu veškerý zmatek země vzdálený. Když se ale, jak to nyní vyžadovalo jeho poslání, vmísil mezi lidi, kteří dál slepě ryli v zemi jako krtci, zachvátil ho posvátný hněv. On, tak pokorný a milující služebník a pomocník, hněv nikdy předtím neznal. Teď v něm často vzplanul jako plamenný sloup, oči dostaly hrozivý výraz a jeho hlas zněl kovově. V takových chvílích byla jeho vůle nezlomná a nad ním jasně zářilo světlo Bílého plamene.

Tak Krišna vstoupil i do chrámu Durgy. Lidé, kteří se v mučivém strachu chvěli a váleli se po zemi, mu zděšeně uhýbali. Rozlézali se před ním po čtyřech a plaše a číhavě k němu vzhlíželi jako vystrašené šelmy. Téměř se již nepodobali lidem.

Po obětním kameni Durgy stékala krev, nasládlý zápach lidské krve se mísil s dýmem zelených pochodní rovněž potřených krví. Krev kapala z nožů i z oděvu kněze, který si navlékl křiklavé ozdoby a tvář si zahalil strašlivou maskou, křičel v extázi a divoce blýskal očima. Lid jednotvárně mumlal takzvané »obětní zpěvy«.

Před kamenem klečelo ještě šest krásných mladých dívek zbavených oděvu a s rukama svázanýma za zády lýkem. Jejich snědé tváře zbledly do šeda a ze strnulého pohledu jejich očí, které už nemohly ronit slzy, bylo patrné propukající šílenství.

Jako anděl hněvu došel Krišna se zdviženým mečem až k obětnímu kameni. Jedinou ranou rozťal knězi masku, takže se rozdělila na dva kusy a spadla mu z obličeje. Na Krišnu, »hanobitele chrámu«, zírala hrůzou zešedlá a jakoby pominutá, nenávistí, strachem a zlým chtíčem rozrytá zločinecká tvář.

Kněz pokynul chvějící se rukou a chtěl zvolat: »Chopte se zločince,« ale přes suché, leknutím otevřené rty mu přešel jen chraptivý sten. Nikdo se nepohnul. Kněží, sluhové a kouzelníci stáli strnulí strachem s pocitem, jaký mívají zločinci dopadení při činu, i když měli přesilu a nebylo by pro ně těžké spoutat jednoho muže.

Co to však bylo za tlak, který na ně dolehl? Nikoho z nich ani v nejmenším nenapadlo postavit se Krišnovi na odpor. Vztek, který mohl propuknout každým okamžikem, zadržel nesmírný údiv. Krišna se rozhlédl kolem sebe. Jeho zářící oči se setkaly s očima věrného hinda, který doprovázel svého pána do chrámu.

»Ven s vámi, krvavá lázeň skončila! Kdybyste měli otevřený duševní zrak, oslepli byste z toho, jak bylo vaše jednání ohavné! Jeho následky se ale na vás přivalí tisícinásobnou silou, obtočí vás jako hadi a zardousí. Cožpak chcete být navždy připoutaní k zemi?

Pravím vám, odvrhněte tyto zvyky jako jedovaté hady. Oblečte si bílý oděv, vykoupejte se v čisté vodě, očistěte se od obětí a modlete se tím, že budete pracovat a mít veselou mysl. Pak se zbavíte strachu. Teprve až toto úponkovité býlí od vás odpadne, budu vám moci ukázat Světlo a to vás povede k životu. Nyní jménem krále vyhlašuji: Chrámy jsou uzavřeny. Trest smrti tomu, kdo do nich vstoupí!«

Za třeskotu zbraní vstoupili do chrámu vojáci a obsadili všechny prostory. Kněze v mžiku obklíčili a odvedli a lid vytlačili z chrámu široce otevřenými branami. Socha bohyně v nadživotní velikosti, kolem níž se ještě vznášel obětní dým a která zeleně doutnala, zírala do prázdného prostoru. Před ní leželo mrtvé tělo dívky. Ostatní dívky, které měly být obětovány, byly osvobozeny a ženy se jich ujaly.

Krišna schoval meč a se skloněnou hlavou opustil chrám. Jasné světlo vycházející z jeho zjevu zapudilo odporné fantómy a démony. Při úderu meče jich tisíce odpadly od nevinných obětí, které se jich nemohly zbavit, protože o nich neměly ani potuchy.

Krišna zahájil boj za vysvobození, lidé ale o jeho boji nevěděli a nerozuměli mu. Vždyť viděli jen vnější činy. Jeho opatření jim připadala jako donucování, zasahování do osobní svobody. Považovali je za surovost a násilí vůči nejvyšším kněžím.

Jedni tupě reptali, druzí zatínali pěsti na znamení vzdoru proti králově moci. Mnozí zamyšleně kroutili hlavou a přemýšleli o tom, zda je správné reptat proti zvykům a kněžím.

Ozvalo se několik nesmělých otázek jako: »Cítíš se také jako osvobozený? Co když kněží jednali nesprávně? Byly tyto oběti hříchem? Přináší tento muž vysvobození, nebo je to zločinec?«

Bylo však slyšet i jiné hlasy:

»Nepřipadá v úvahu, že bychom věřili něčemu nesprávnému, proto on nemá pravdu! Je nebezpečný právu a pořádku, zmátl krále!«

»Ano, ale vyléčil královnu, která byla předtím napůl šílená –»

»– a teď je také, jenom jiným způsobem! Považuje ho za svého syna. Možná, že ho dokonce odpravil on!«

»Jakonda ho snad miluje?«

»Přitahuje k sobě všechno: moc, zlato i lásku!«

»Je to nejhorší z čarodějů. Chce se stát ještě i králem, takový přivandrovalý podvodník! Nikdo neví, odkud přišel. Je nutné před ním lidi chránit!«

»Ale ještě nikdy neudělal nic zlého, chce nám přece jen pomáhat, chce nás vést k životu, cožpak jste to neslyšeli? Kdyby byl zlý, z čeho by vznikl pocit osvobození?«

Tato slova proneslo dvanáctileté děvče. Za to je jeden muž ohrožoval kamenem.

Kolo se roztočilo a nikdo se je nesnažil brzdit. Krišna měl radost. Proudila jím síla ducha. Bílý plamen k němu nahlas promlouval a vedl ho od chrámu ke chrámu, z místa na místo, z kraje do kraje.

Se zástupem svých věrných procházel zemí. Stoupenci ho vítali jásotem, cizí lidé na něho hleděli s údivem. Lidé se ho báli a nenáviděli ho, milovali ho i opěvovali v písních plných nadšení a zanícení.

Jel na bílém koni uprostřed vlajících praporů nebo mluvil ze hřbetu věrného slona vedeného hindem a viděl šedivé duše lidí a jejich palčivé bolesti.

»I násilím bych vám chtěl otlouci strusku z duší, abyste byli konečně svobodní a byli schopni zaslechnout mé volání, které nabádá k probuzení! Nespěte, lidé, nebo váš spánek povede k duchovní smrti! Řiďte se denně s radostí jen jedním z mých přikázání, a brzy bude ve vašem tmavém domě lehčeji a jasněji. Ale pospěšte si, protože budeme mít mnoho práce, abychom odklidili všechnu suť. A neházejte kameny po svých bližních. Každý pracuj sám na sobě, abyste byli hotoví, až přijde Ten, který vás bude učit lásce. Stojí výš než já a povede vás do vašeho domova.«

Zástupy stály a žasly. Během Krišnovy řeči lidé napjatě a tiše, ba téměř bez dechu naslouchali. Když skončil a pozvedl ruce k žehnajícímu pozdravu, propukl velký jásot, který zněl jako hukot bouře. Lidé jím vyjadřovali city nadšení, radosti a vděčnosti, jež dosud zadržovali.

Jakmile však zazněly bubny a Krišna odcházel, ustoupili a sklonili se hluboce k zemi. Přitom jim celým tělem proběhl záchvěv, jaký dosud nepoznali. Jakoby sama od sebe vznikla široká ulička, Krišna jí se svými průvodci mlčky prošel a vydal se na další cestu.

A co po sobě zanechal? Naslouchaly mu sice tisíce lidí, kteří byli po jeho řeči hluboce otřesení do hloubi duše a přemýšleli nebo se modlili, mezi nimi se ale našel jen tu a tam někdo, kdo znovu neupadl do tuposti, v níž dosud žil.

Z tisíců lidí jen tu a tam někdo!

V skrytu se stahovaly temné moci, ne však u chudých a obyčejných lidí, ale u vážených osob, hodnostářů a vůdčích osobností z bohatých kruhů. Mára svolával své vojsko a člověk mu vyšel vstříc.

Pohodlnost, ješitnost, ctižádostivost a domýšlivost na své vědění spolu s panovačností, usilovnou touhou získat vliv a obavou ze zesměšnění otevíraly dveře k tomu, aby člověk podléhal pokušením a byl přístupný temným vábením svádějícím z pravé cesty. Mára zaséval chaos a setba vzcházela.

Krišna viděl otevřeným duchovním zrakem všechno, co se děje. Věděl, že je to krize, která následuje poté, co ostrým nožem vyřezal vředy. Kolem něho začaly s větší intenzitou nezkaleně působit pomáhající síly. Stál v zářivém kruhu světlých pomocníků, kteří kolem něho tkali ochranný plášť.

Krišna pohlédl vzhůru. Poznal působení síly Světla na zemi a věděl, že je vykonavatelem vyšší vůle. Jeho rty zformovaly slovo, které našel napsáno v oblacích i ve hvězdách. Ale pouze je zašeptaly, protože bylo svaté a nikdo na zemi nebyl natolik zralý, aby je už znal. Krišna se jím v duchu zabýval ve dne v noci, za bdělého stavu i ve spánku. Když se mu s důvěrou otevřel, proudil do něho život a viděl jasně do všeho.

Toto slovo znělo: Imanuel.

Toto jméno znamenalo pro Krišnu všechno a téměř se neodvažoval na ně myslet. Toto jméno ho vedlo. Přitáhlo jeho ducha pomocí zářivého vlákna vzhůru do jeho světlé říše a tam Krišna během několika okamžiků přijal poznatky, které mu pomohly pochopit celá tisíciletí vývoje.

Byl za tuto milost nesmírně vděčný. Smí být bojovníkem v první linii! Má vytrhnout lidi ze spleti útrap, které si sami způsobili, a ukázat jim cestu ke Světlu.

Zůstal také stále ve spojení se svým pozemským domovem nahoře v bílých horách. O tom ale nevěděl nikdo, ani věrný hind. Často zavítal i do svého nynějšího otcovského domu a vstoupil do kruhu svých pomocníků, které si vyvolil. Mluvil k nim o vůli Bílého plamene, aby byli schopni porozumět jeho slovům a činům. A jeho pomocníci se s plnou důvěrou snažili následovat ho duchovně i pozemsky na nejtěžších cestách.

Tyto cesty pro ně byly stále nebezpečnější. Zuřivá nenávist kněží neznala mezí. Byly jim totiž odňaty obětní slavnosti a byli nuceni sloužit pod dohledem podle Krišnovy vůle, pokud nechtěli přijít o svůj úřad i majetek a pozbýt vážnosti. Potají živili svou nenávist a jemnohmotné formy, které vytvářela, mohutně rostly a zatěžovaly stejně smýšlející lidi. Proti královskému dvoru se kuly pikle.

Tak hrozilo povstání a od hranic říše vpád zuřivého souseda, jehož divoká nenávist byla namířená i proti obnoviteli víry.

Lidé trpěli. Po velkých deštích a suchu, které po nich následovalo, vzrostl hlad a přibylo nemocí. Utrpení mělo vyburcovat lidi, kteří od Krišny opět odpadli a reptali. Mysleli si, že se staří bohové pomstili a že se kvůli zákazu obětí hněvají. Kněží je v tomto bludu utvrzovali.

Odpadlíci se stali nejhoršími nepřáteli. Všechno, co jim předtím Krišna v lásce dal, obrátili v nenávist k němu. Celí zmatení upadali do zoufalství nebo otupělosti a Márovi pomocníci se zuřivě vrhali na tyto opuštěné duchy.

Krišna ale neotálel. Jeho bdělá vůle se namáhala v neúnavné práci. Jeho duchovní pomocníci ho upozorňovali na všechna nebezpečí a lidé, kteří mu pomáhali pozemsky, připravovali zbraně. Válka byla nevyhnutelná, válka proti všemu, co se vzpíralo čisté vůli. Z jeho pomáhající, podporující lásky se stal šlehající plamen, který vypaloval všechno špatné a líné, aby bylo připraveno místo pro požehnání. Krišnovým jediným cílem byla očista od tohoto moru.

Jestliže dříve lidem připadal jako milující pomocník, který jim ukazoval cesty, a oni je sice poznali, ale nešli po nich, teď se v hodině splnění změnil v ničitele všeho, co se vzpíralo. V nezadržitelně se otáčejícím kole vývoje totiž nebylo možné se zastavit ani se obrátit, ale jen neustále postupovat vpřed podle vůle Nejvyššího.

Krišna věděl, že kvůli otálejícím lidem se nezmění ani to nejmenší v zákoně. Ani on nemohl nic změnit, neboť jeho vůle byla jako znějící paprsek vpravena do svaté vůle Nejvyššího.

A protože se Krišna takto zachvíval v Pánově vůli, podařilo se mu i to nejtěžší, do čeho se pustil. Jenom nesměl nic odkládat, stále musel své chtění přísně a bez sebemenší shovívavosti přeměňovat v činy. To bylo někdy těžké, protože ani ti nejlepší z jeho pomocníků mu často nerozuměli. A provádět něco, čemu neporozuměli, bylo právě pro nejschopnější z nich to nejtěžší. Jestliže byli skromní, dokázali mnohdy alespoň uznat, že si sami v minulosti připravili nejednu těžkou překážku, kterou teď musí za krutých bolestí překonávat.

Krišna viděl, jak sami se sebou zápasí, a měl je proto rád. Často však z nich byl velmi smutný. Ztěžovali mu boj proti zlu, neboť s ním musel znovu a znovu začínat nejdříve u svých pomocníků. Protože ale toho nevěděli mnoho o následcích činů a nesprávných myšlenek i nesprávně nasměrovaného chtění, nehněval se na ně. Jenom za ně, za lidi, kteří mu byli na zemi nejmilejší, prosil, když posiloval svého ducha ve světle Bílého plamene.

A tak se přesto musel splňovat bod za bodem, jak to chtěla vůle Bílého plamene. Když se starý, na kněžích závislý král sousední říše dal vybičovat Márovou nenávistí, narušil hranice a ve spojení s fanatickými štváči proměnil celé pohraničí v moře plamenů, přední muži země konečně dovolili podniknout válečnou výpravu.

Mezitím nepřátelé získali náskok a hordy jejich jezdců se krutě mstily za uražené bohy. Neproniknutelné řady lidí postupovaly stále vpřed. Jejich jednání se ale nedostalo požehnání.

Krišna dával svým pomocníkům rady a příkazy s klidnou myslí. Přes rty mu nepřešlo ani slovo výčitky. Byli zahanbení a s dvojnásobným úsilím se snažili jednat podle jeho vůle.

»Krišna nás naučil, že chyby, kterých se člověk i při nejlepším chtění dopouští, mohou velmi bolet,« řekl král své manželce. »Když nemůže odčinit, co promeškal, je to největší bolest na zemi.«

Vzniklo ale nové nebezpečí: z přílišné horlivosti nyní dělali jiné chyby. Tam, kde je Krišna musel dříve pobízet, teď musel brzdit.

Nepřátelé řádili dál. Vraždění, krvavé řeže a požáry sužovaly zemi, nad níž v noci planula rudá hvězda války.

Krišna se proto vypravil sám do boje a to způsobilo obrat. Z války za nedotknutelnost dogmatu se stala svatá válka Světla. Krišnovo vojsko spěchalo naproti nepříteli. Zpočátku mělo méně bojovníků, ale oplývalo důvěrou a odvahou a ze zástupu šlehal plamen přesvědčení. Než narazili na předvoj nepřítele, Krišnovo vojsko se již zdvojnásobilo a každým dnem přicházely nové posily.

V tichém údivu a vděčné úctě prožívali jeho věrní tuto velkou pomoc. Viděli, že všechno, co provádějí v jeho vůli, se rychle a dobře daří. Ctili Krišnu ještě víc a šeptem si sdělovali dohady o jeho původu.

Krišna žil s nimi. Podstupoval s nimi námahu často obtížných jízd, prožíval s nimi i chvíle odpočinku a krátké okamžiky radosti. Na dlouhých pochodech se lidé tlačili k němu. Přáli si vidět ho, ptát se, chtěli od něho požehnání a poučení, útěchu a povzbuzení. A Krišna je neodmítl, jestliže k němu přišli z opravdové touhy ducha.

Jeho služebníci však byli často k prosícím lidem příkří a neuměli je správně vést. Většinou posuzovali jejich žádosti jednostranně, sami podle sebe, a proto mezi nimi a lidem vznikalo mnoho nedorozumění. Co ale učinili nesprávně, kladli lidé za vinu Krišnovi. Krišna však stál jako jasné světlo nad tím, aniž by se ho to dotklo.

Když jeho služebníci stále častěji viděli a prožívali, jak jsou s ním hnáni vpřed z boje do boje, od vítězství k vítězství, jak hravě zvítězí, když bez ptaní poslechnou, a jak na rozdíl od toho trpí, když umdlévají, poznávali sílu Bílého plamene a uctívali jej. Nepřátelé a lidé, kteří nebyli Krišnovými služebníky, věřili, že se v něm znovu zrodil Višnu, a prohlásili ho za boha.

Krvavé boje skončily. Vojska sousedního národa opouštěla v divokém úprku zemi. Krišnovi bojovníci postupovali za nimi a dobývali sousední země.

Krišnova moc rostla a on se modlil:

»Pane, nechal jsi mne postupovat podle Tvé vůle. Nakládej se mnou přísně, abych nepochybil!«

Když Krišnu začaly davy uctívat, bylo mu to ještě nepříjemnější než jejich nenávist. Zdálo se mu, že je nemožné vymýtit jejich nesprávné představy o všech důležitých otázkách života a smyslu jejich bytí a zprostředkovat jim místo toho poznání zákonů stvoření a jejich působení.

Každý si myslel, že Krišna je na vrcholu své moci také šťastný. On sám však věděl, že z nejvyšší ruky převzal za tyto lidi plnou odpovědnost, a celou jeho bytost ovládla hluboká vážnost. Byl teď velmi zamlklý. Všude viděl chyby lidí a duchovní zmatek, všude musel konat svou povinnost a nacházel práci pro sebe. Pole jeho působnosti bylo trnité.

Jako se lidé zpočátku všemožně snažili navalit mu do cesty kameny a klást mu léčky, tak ho teď trápili svým okázalým projevováním úcty. Pobýval mezi nimi se smutkem v srdci.

Jeho činnost vyžadovala ve dne v noci největší pozornost. Byl učitelem, vedoucí osobností, státníkem a knězem a jeho pomocníci rozvíjeli pod jeho vedením své dary. Velká říše, která se sjednotila pod jeho vůlí, se mohla pozemsky mocně rozvíjet, lid se ale měl duchovně očistit a to byl nejtěžší úkol. Krišna nechtěl lidi kárat a vnucovat jim poznání, pro které byli ještě velmi málo zralí. Svému královskému příteli se svěřil:

»Jsou dosud jako děti a mnozí z nich ještě ani to ne. Tak, jak žijí, vidí i své bohy, a proto se jich také bojí. Aby mohli poznat Boha, musí se nejdříve naučit správně žít, žít jako lidé se svobodnou vůlí. Já mohu jen začít je tomu učit. Dokončí to Ten, který přijde po mně.«

»Kdy to bude?« přál si vědět král Jadavů.

»Dobu jeho příchodu nelze stanovit na roky a dny, musí proběhnout vývojové etapy podle zákona,« poučil ho Krišna.

Král by rád vtěsnal své představy o tomto velikém vývoji do prostoru a času. Krišna se pokusil poskytnout mu širší výhled. Protože ho měl rád, chtěl ho uchránit před omylem, z něhož by mohlo vyrůst zklamání. Brzy ale zpozoroval, že mu ani král nerozumí. Tehdy poprvé zatoužil být opět ve svých bílých horách, u dvanácti strážců.

Nad Krišnou se vznášel zářící, znějící kruh Světla. Krišna denně věnoval hodinu duchovnímu soustředění. Znamenala pro něho osvěžení. Sám se sebou a ve chvějivém paprsku bílého světla nacházel odpověď na všechny své otázky. V těchto chvílích se k němu přibližovali čistí pomáhající duchové, které potřeboval.

Tak se mu po dlouhé době zjevila opět i Astarté.

Blížila se k němu hvězda a z ní se snášely paprsky a kruhy perlivě zvonící jako jemné krystalky a třpytící se namodrale jako led. Tato hvězda nebyla z hutné hmoty jako hvězdy, které Krišnův duch spatřil už dřív, ale byla mnohem jemnějšího druhu. Byla díky chtění odpovídajícímu zákonům zformována na úrovni, kterou prožhavovala Astarté.

Astarté se zahalená touto formou, ve vlnícím se produchovnělém záření hvězdy, sklonila k duchu ve hmotnosti. Její zvonivý hlas zněl tiše. Krišna jí blaženě naslouchal. Obklopoval ji nadýchaný obláček, chladný a drsný jako vzduch nad sněhovými poli, čistý a lahodný jako vůně květů.

»Přináším ti dech ráje,« oslovila ho Astarté. »Teď jsi viděl lidské utrpení a můžeš pochopit mou bolest. Víš ještě, jak jsem ti řekla, že mne žena pozdějšího stvoření už nezná? Tekly mi slzy proto, že jsem jí chtěla pomáhat a už nemohu. Cesta k pozemské ženě je mně uzavřena, její chtění ochablo. Ty, Krišno, ji můžeš a máš probudit, protože jen s její pomocí můžeš přivést lidstvo opět k životu. Ona musí jít v čele, neboť selhala. Následuj mě, abys poznal, jaké ctnosti má žena mít podle mých požadavků.«

Znění zesílilo, paprsky zjemněly, byly jasnější a lehčí a letěly vzhůru. Krišnu zahalila modrá záře. Po modravé hladině se rozestřel stříbrný měsíční svit a ubíhaly po ní líbezné vlny. Stromy se nakláněly ze strany na stranu, potoky šuměly, mraky se honily po obloze a kolem se rozprostíraly krásné krajiny.

Líbezné bytosti tkaly z nádherně se třpytících vláken koberce a obrazy. Ty byly stále hustší a těžší a klesaly dolů. Odkud ale bytosti braly vlákna, která předly? Odkud braly vzory ke skvostným obrazům půvabu a ctnosti?

Působily v přemocné vůli, která pronikala jejich sférou.

Astarté mohla stoupat vzhůru a vést Krišnu dál. Tam nahoře ve zvučícím světle byla zlatá brána. Vyšly jim naproti dvě světlé postavy, podaly jim ruku a zavedly je do zahrady plné nádherných květin. Bylo zde možné najít všechny květiny světa, žádná nechyběla a každá byla vybrané krásy. Natahovaly své velké a zářící kalichy ke Světlu.

Překrásní ptáci pěli do bzučení včel a vážek. Ze zlatého chrámu slétaly bílé holubice. Tato světlá sféra celá zářila a svítila, takže záře Astarté byla proti ní matná a bledá.

»V těchto nebeských zahradách je pramen čistoty a věrnosti,« vysvětlovala mu, »zde najdeš ctnosti, které se zachvívají podle zákona Boží vůle.«

V modrém jezeře se vznášel světlý ostrov. Na něm kvetly v bujné kráse bílé lilie.

Uprostřed nich se vypínala zlatá lilie, ozářená růžovým světlem širokého pláště posetého hvězdami.

»To je pramen čistoty a věrnosti,« zašeptala Astarté.

A pak Krišna, obklopen paprsky Světla, uviděl královskou paní, která se po zářících světelných stupních snášela dolů. Tuto překrásnou postavu prozařoval paprsek bílého světla, »Bílý plamen«.

V koruně královské paní se třpytilo sedm světlých hvězd podobných nebeským ctnostem, které měl jako ty nejdůležitější poznat. Její růžově zářící plášť splýval daleko dolů a na jeho lemu tkaly a působily líbezné bytosti.

Vykvétaly z něho květiny. Všechno, co svět nazývá krásným, je vyživováno zářením těchto spojujících sil, jimiž prochází Boží světlo a Boží síla a bez přestání působí dál. Tento plášť, který září, jako by ho prožhavovaly hvězdy, se vlní a je v činnosti věčně.

Kdo byla ta královská paní?

Byla to První, Formou učiněná, Pravzor, Královna ženství – a on směl spatřit a poznat její tvář i to, jak ochraňuje zahradu čistoty a s velkou péčí ji zahaluje širokými záhyby svého pláště.

Krišna se zachvěl. Celý rozrušený skryl obličej v dlaních. V jeho duši to zároveň jásalo i vzlykalo.

Když se Krišnův duch vrátil na zemi, byl opět sám. Obraz duchovní čistoty a věrnosti ale měl vrytý v sobě a už nikdy na něj nezapomněl.

Poté, co byl Krišna takto vyzdvižen, velmi se změnil i zevně. Byl ještě světlejší a v jeho chování se projevoval náznak nepřístupnosti a povznesenosti.

Spatřil pramen čistoty, a protože duchovní děje probíhají nesmírně rychle, tento nesmazatelný, mohutný dojem ho ihned zcela uchvátil. A tak to mělo být, neboť Krišna měl čistotě opět razit cestu.

Ještě dlouho žil v duchu v blažených zahradách čistoty. Své prožitky mohl v sobě proměnit v klid a jasnost jen v ústraní a na modlitbách. Proto procházel sám zahradami obklopujícími rozlehlý palác a sedával u zlaté nádrže, ve které večer rozvíjel v měsíčním světle své sněhobílé květy tichý lotos.

Tam Krišna vzpomínal na zahradu, kde získal pojem o čistotě. Musel jej přetvořit a učinit lidem srozumitelným. Dosud ale byl naplněn jeho prvotní formou, takže toho nebyl schopen.

Vtom se znovu objevila nad vodami Astarté, zářivější a radostnější než dosud.

»Zavedu tě do říše žen předoucích osudy,« sdělila mu, »mnohému se tam naučíš.«

Tentokrát Krišna cítil, že cesta nevede vzhůru tak příkře, ale že jen mírně stoupá do jemnějšího, světlejšího okolí.

Viděl se v kruhu světlé mlhy, jen několik stupňů nad hrubohmotností. Kolem něho se neustále vlnily jemné formy. Dlouho kráčel po měkkém mechu, jak se mu zdálo, až došel k mohutnému stromu, jehož dlouhé větve sahaly vysoko vzhůru.

Podobal se dubu. Měl obrovský kmen a jeho rozvětvené kořeny sahaly do nižších sfér a pronikaly ještě i jimi. Kolem tohoto stromu, stromu světa, se rozprostíraly do velikých dálek zahrady.

Z převalujících se mlh vystoupily jako rozhořívající se světla, která byla právě zažehnuta, tři postavy. U paty stromu světa je bylo možné rozeznat zřetelněji. Krišna viděl, že jejich rukama procházejí vlákna, jež utvářejí bytostní.

Spřádaly vlákna z ducha s bytostnými silami v obrazy. Tyto obrazy se snášely dolů a zhutňovaly se následkem stále vzrůstající tíže. Jako krásné vzory zářily před první a nejmladší z žen obrazy vzniku, zrození a vzrůstu.

Krišna pozoroval celý výjev s údivem. Připadalo mu, jako by slyšel tichá slova splývající ze rtů spřádajících žen, které s neúnavnou pílí spojovaly jemnými prsty něžná světelná vlákna, přitom však nesmíchávaly jejich různé druhy. Z výšin proudila zářivá vlákna zejména k nejmladší z žen, která seděla na nejvyšším místě. V rukou držela zlatou misku a z ní soukala vlákno. Kolem ní se probouzel zářivý život. V mnoha vznikajících prvotních formách klesal celý se skvící dolů, přijímaly jej tvořící a pomáhající bytosti a šířil se dál.

Druhá z žen se Krišnovi zdála, že je zralejší a méně jemná. Hlavu měla zahalenou závojem. V jejím klíně se shromažďovala jemná látka této sféry. Žena ji spojovala se světlými vlákny vycházejícími z rukou její sestry a kolem ní se objevovaly křišťálově jasné obrazy všeho, co vzniklo. Všechno, co bylo vytvořeno a dokončeno, se zde stává obrazem, klesá dolů, tam zhutní a činné síly bytostné říše na tom tvoří dál.

Krišna v sobě zaslechl slovo »dílna«. Znělo jasně a zářilo a šířilo kolem sebe duchovní čistotu a krásu.

Třetí a poslední z žen předla vlákna budoucnosti. Z toho, co vzniklo, se vlivem zvratného působení rozvíjel nový život, nové dění. Všechna vlákna proudila jejíma bílýma rukama a její prorocký zrak pronikal do nejskrytějších tajemství budoucnosti.

Tak byl Krišna zasvěcen do vědění o vzniku a vzrůstu, o lásce a smrti i o znovuzrození. Působení těchto tří žen zasahovalo do úrovně, ve které žily, až dolů do dění ve hmotnosti. Svým zrakem viděly daleko dopředu a pod jejich tkajícími prsty vznikaly stále nové a nové obrazy působících sil.

»Jsi připravovatel cesty jako mnoho jiných, kteří zde již byli a ještě přijdou. Ale Bůh, který nás osvěcuje a zachovává, vyšle podruhé část sebe samého. Obloha i lidé se změní. Tvůj lid bude již dávno nahoře ve svém domově a tvé jméno bude přetrvávat v paměti lidí jako božské. Velké doby Božího působení se však budou muset vrátit, protože lidé se nepolepší. Budou je ničit povodně, války a hrůzy a silná pěst do nich bude bít ještě tvrději. Ty, Krišno, se vrátíš, ale ne v těle, až Syn Boží potřetí vstoupí do kruhu země. Pak se uzavře třetí kruh Božského působení a dojde buď k vysvobození, nebo ke zhroucení veškeré hmotnosti!«

Tak slyšel Krišna tiše promlouvat moudrou ženu, ne však slovy, ale živým tkaním budoucnosti. Přitom se v jemných mlžných látkách rozvíjely křišťálově jasné obrazy. Ani on, Krišna, jim však nerozuměl.

Před zraky jeho ducha oslnivě svítily první formy vzniklé z vůle Prasíly a úplně ho mátly. Stál celý rozechvěný před tajemstvími, ze kterých sice byla před ním sejmuta rouška, ale dokud měl pozemské tělo, nemohl do nich proniknout a pochopit je.

Krišna teď uvažoval, jak by mohl lidem správným způsobem zprostředkovat a srozumitelně vysvětlit všechno, co směl z milosti Nejvyššího spatřit. Věděl, že toho může být schopen jen v souladu s Bílým plamenem.

K tomu potřeboval modlitbu, protože na něho usilovně doléhala divoká vřava světa. Byl za všechno sám odpovědný. Jeho věrní, bdělí služebníci vykonávali svou činnost podle svých nejlepších schopností, konečné rozhodnutí v duchovních i světských záležitostech ale spočívalo na jeho vůli, na tom, jak se rozmyslí.

Krišna věděl, že nikdy nebude moci lidem vykládat o svém nejvyšším vědění, protože ho nebyli schopni pochopit. Tomu, co se díky svému prožití dověděl o vysokých duchovních souvislostech, je ale musí naučit. Lidé budou donuceni, aby se účastnili poučování, které bude řízeno a zakotveno v zákonech. Krišna vypátral příčiny jejich poklesků, a proto mohl vydat odpovídající nařízení. Bystrým myšlením sledoval, jaká mají jeho ustanovení účinky.

Krišnovi se občas zjevil v nádherném zářícím kruhu Indra. Z indických bohů mu připadal zvláště vznešený. Věřila v něho ještě část velkého indického národa, vzpomínka na něho se ale už podobala jen krásnému snu a zahladili ji hněviví polobozi. Původně byl pokládán za vládce vzdušného živlu a byl spojen se všemi vyššími a čistšími záchvěvy.

Také Indra byl bytostný pomocník. Teprve teď mohl Krišnovým prostřednictvím navázat opět spojení s lidmi stejně jako předtím Astarté.

Jednoho dne Krišna odpočíval v tichu své zahrady u rybníka s lotosy, když náhle jeho pozornost upoutal závan svěžího čistého vzduchu. Musel jej způsobit vzdušný živel, protože kolem dokola se nepohnula žádná palma ani keř.

Na místě, odkud vycházel pohyb vzduchu, se pohybovala voda a nad ní se tvořila jemná, oválná vrstva mlhy. Byla stále širší a světlejší, začala hrát duhovými barvami, ve kterých převládala modrá a zelená, a snesla se až ke Krišnovi. Jádro se stále více rozjasňovalo, až se konečně ukázaly obrysy ušlechtilé mužské hlavy.

Na velkém oblačném polštáři seděl se skrčenýma nohama bytostný, v jehož jasné tváři upoutávala záře tmavomodrých očí. Nad ním prorážela jemným mlžným obláčkem duha. Proudily z něho mlžné obláčky a pestré světelné paprsky. V určité vzdálenosti začaly kroužit kolem něho, takže to budilo dojem, jako by seděl v jasném, barevném slunci. Z něho se v harmonických, krásných pohybech napínaly vzhůru pestré nitky. Nitky světelných paprsků směřující dolů ale byly zplihlé a matné a ty, které měly vést k lidem, byly zaschlé a bez života. Tak se zjevil Indra mudrci.

Byl úplně jiný než obrazy vzniklé ve fantazii lidí! I v tomto případě Krišna znovu poznal rozdíl mezi skutečným životem a pokřivenými lidskými představami.

»Své utrpení si způsobují přeceňováním vlastního rozumu,« řekl Krišna.

Indra souhlasně přikývl a prohlásil:

»Všechny bytosti žijí v blaženosti. Jedině lidé znají utrpení. Jejich jednáním a nesprávným směrem jejich chtění se křiví přívodní kanálky, jimiž proudí síly shůry, a my jim pak nemůžeme pomáhat. Tak si sami škodí, neboť se stále více vzdalují od své jediné pomoci. Síla, která nám dává život, je ale plná takové lásky, a proto teď sesílá pomoci silnějšího druhu. Jen my jsme schopni vytušit, jak velká je to láska, lidé to vytušit nedokážou.

Jak jsi omilostněn, Krišno, že se ti dostalo takové moci! Podívej, brzy ti bude dána také síla, abys mohl měnit lidské názory a představy. Blíží se k tobě čisté bytosti vyšších kruhů, protože jsi schopen navázat s nimi spojení. Všechny doufají a působí s tebou ve službě Světlu.«

Nad Krišnou se klenula modrá klenba plná svitu hvězd, neobyčejně silně ho to táhlo vzhůru. V tom spěchu vůbec nedokázal postřehnout jemnohmotnost, přijímaly ho stále světlejší a lehčí kruhy. Zdálo se, že se noří do tekoucího, tmavomodře zářícího proudu, jehož klidné vlny plynuly do věčnosti. Proháněly se zde něžné vzdušné bytosti. Ve vodách plula jako ostrovy snová města zářící stříbrobílým světlem, a čím výš stoupal, tím bylo všechno jasnější, klidnější a stále více zde ztrácel význam pojem času a prostoru. Před jednou branou se ale Indra zastavil. Zůstala před ním pevně zavřená.

Krišna jí však prošel a stoupal v paprsku proudícího světla vzhůru. Jemu byla brána otevřena. Stoupal výš a výš a pod ním se rozprostírala zářící města a nádherné krajiny, hory a jezera jako překrásné vzory vší té nádhery, která byla na zemi.

Všude se vznášelo mnoho jemných bytostí, které pilně pracovaly, aby svou činností prospěly stvoření. Všude vládla radostná nálada a neúnavná činnost. Krišna nespatřil ani jeden smutný, unavený nebo dokonce mrzutý obličej, ani jeden pohyb, který by svědčil o žalosti nebo špatné náladě. Tato úroveň byla bez žalu, protože se zachvívala v zákonech Světla.

Krišna však neměl čas se v ní zdržet, pokračoval stále dál a výš. Cesta již nevedla přímo vzhůru, ale vodorovně kolem dokola. Putoval z kruhu do kruhu, od stupně ke stupni a vnímal nádheru stvoření. Jako jemná krajkovina zasahovala do sebe záření různých úrovní a zářila jako žhavý kov.

Těmito jemnými krajkami proudila bez přestání záplava Světla a oživovala je, takže to celé působilo jako obrovské plíce, jejichž tkání proudí krev a udržuje je ve stálém pohybu. Všechny kruhy byly obydleny a byly dokonalé svou krásou i tím, jak v nich vše probíhalo v zákonitém pořádku.

Tak se Krišna přiblížil k nesmírně velkému, hučícímu, nádhernému moři, nad nímž ve veliké dálce vysoko nahoře zářilo svaté Světlo. Dokonce i jeho silného ducha se zmocnila osamělost, ba téměř úzkost. Probudila se v něm však vzpomínka, jako by to všechno už jednou proputoval.

Vtom spatřil, jak zdola vystupuje zářivý hvězdný květ – nebo je to hvězda? Její světlo bylo stříbromodré a Krišna poznal, že je to Astarté. Vzhlédla k němu a zaslechl její hlas:

»Zde, na tomto místě začal selhávat ten, který přinesl světlo ze síly Nejvyššího, Lucifer. Tady se v něm probudila touha po moci a domnění, že ví všechno lépe. Pak se pokusil prosadit svůj princip ve hmotnosti. Zde stál na prahu a zde poprvé poznal, že se už nemůže vrátit nahoru, neboť jednal proti zákonu, on, který měl lidem usnadnit v zákoně žít. Odtud začal jeho pád v duchu.

Krišno, vím, že tvůj duch je zralý pro to, abys pochopil, že všichni bytostní jsou věrní. Proto také pochopíš, jak velice se Lucifera hrozíme. Jak mu mohl člověk popřát sluchu? I k tobě se ještě jednou přiblíží, protože tady je práh. Čím vyšší duch, tím strašnější je také jeho útok. Buď bdělý, Krišno!«

Snadno stoupal výš. Zahalil ho měkký plášť a nesl ho dál. Dlouhou dobu nic nevnímal a pak se náhle uviděl v zářivé síni. Z jejího nesmírně vzdáleného, modrozlatého klenutého vrcholu proudilo Světlo jako vodopád. Na nejvyšším konci síně stálo vyvýšené zlaté křeslo. Síň byla tak velká, že by v ní mohl kroužit svět, to si ale byl Krišna schopen uvědomit jen na okamžik, protože sám se nacházel mimo prostor a čas. Zde v ještě větší míře prožíval zvětšenou blaženost a oblažující lehkost. Síní se linuly svěží vůně, záře a teplo.

A nyní se před jeho oslněnými zraky znovu objevila vznešená paní s hvězdnou korunou.

»Elisabeth!« Nevěděl, kdo mu to řekl.

»Pohleď na mého syna!« vyzvala ho Elisabeth.

Nebe se otevřelo a mohutné proudy Světla snášely dolů zářivého rytíře s korunou na hlavě. Obličej mladého muže byl orámován zářivě bílými kadeřemi. V ruce držel meč s rukojetí ve tvaru kříže.

Krišna poklekl, sklonil hlavu a zkřížil ruce na hrudi.

»To je Ten, jemuž sloužíš – Parzival!« pravila Elisabeth.

Krišna spatřil, jak na jeho hlavě svítí Bílý plamen. Šlehal vysoko vzhůru a byl prostřednictvím paprsků spojen s výšinami. Tam ale Krišna nebyl schopen dohlédnout.

Z Parzivala šlehaly bílé plameny a shora do něho proudilo oslnivě bílé Světlo.

»Kde jsem?« zeptal se šeptem Krišna.

»Ve svatém Grálu!«

»Tvůj svatý duch mě osvítil. Poznávám tě, Pane. Nyní vím, že pocházíš z Boha.«

A Parzival položil zářící hrot svého meče na Krišnovu hlavu.

Naplněn plamenným světlem meče se Krišna vydal na zpáteční cestu sférami.

»Teď vím, komu věčně sloužím. Bude to Parzival, kdo přemůže Lucifera.«

Tyto posvátné zážitky, představující skutečný Krišnův život, zabraly v jeho pozemském životě nejméně času. Byl plný práce, nepokojů a nebezpečí a vyžadoval tvrdý boj.

Stále se v jeho okolí vyskytovali lidé, kteří ho potřebovali. Všichni byli závislí na jeho vedení a na jeho radách. Vyprávělo se mnoho podivuhodného o pomocích, které se překvapivě rychle dostavily tam, kde je umožnila naprostá důvěra a vlastní spolupráce.

Krišna svou přítomností rychle léčil nemoci a pomáhal překonat duševní tíseň, a proto mu lidé začali stavět oltáře a uctívat ho jako boha.

Zvlášť silně působila síla jeho přítomnosti na davy. Jakmile jeho věrní opustili palác, aby mu připravili cestu, shromáždily se davy lidí a čekaly na něho často celé hodiny. Když mluvil, bylo na velkých prostranstvích takové ticho, že bylo slyšet šumění palem. Lidé bez dechu naslouchali tomu, co jim říkal.

Stará obětiště se mezitím vyprázdnila a ztichla. Těžce na nich ulpívalo temno z minulosti a Krišna do nich už nikdy nevstoupil.

Stále méně se vydával na cesty, protože lidé začali putovat k němu. Palčivé vedro jim nemohlo zabránit, aby na něho nečekali celé hodiny nebo i dny. Přinášeli k němu těžce nemocné. Musel vždy procházet mezi naříkajícími a nemocnými.

Když ho lidé někde nemohli ze svého místa spatřit, začali se ho vzrušeně dožadovat. Proto bylo nutné zajistit mu silnou osobní stráž. Vedl ji věrný hind.

Krišna stále ještě jezdil na Ambovi. Když se procházel v zahradách, kroužili kolem něho divocí holubi. Slétalo se k němu zpěvné ptactvo a dokonce i plaché volavky přilétaly ve velkých hejnech z rozsáhlých močálů.

Nad místem, kde na zemi bydlel, se vznášela jakoby zlatá záře světla. Vyvolala ji blízkost zářivých světlých postav, které ho obklopovaly a pomáhaly mu. Zahrady paláce vzkvétaly v jedinečné kráse a hojnosti.

Při Krišnovi byla stále pomoc Božího Světla.

Od té doby, co mu bylo oznámeno Pánovo jméno a on ho opět poznal v postavě Parzivala, a od chvíle, kdy mu vznešená Pramáti ukázala pramen, se z moudrého, osvíceného muže stal kněz Světla.

Nezapomněl na převelikou hojnost prožitků ani na velikost všeho, co bylo stvořeno. Propast, která ho duchovně dělila od lidí, byla nesmírně široká. Sloužili mu a chovali se k němu požadovačně, byli prudcí nebo zase blouzniví, v každém případě vždy sobečtí.

Všechno, čemu je učil, je okamžitě naplnilo. Mysleli si, že mu rozumí, a měli v úmyslu dělat, co od nich požadoval, aby tak v duchu i na těle dosáhli všeho, co jim sliboval jako krásné ovoce jejich setby.

Ale jak těžká byla tato cesta, jak málo se chtěli namáhat a jak příjemné bylo myslet si, že jsou mnohem pokročilejší než ostatní lidé.

Stále znovu a stále více na lidi působily útvary pokušení a podněcovaly jejich ctižádostivost, ješitnost a domnění, že všechno vědí lépe. Následkem toho vzrůstala jejich domýšlivost, upadali do zmatků a nakonec je čekal pád.

Z velkého počtu přívrženců a posluchačů zůstal jen malý zástup opravdu spolehlivých.

Lidé začali pěstovat kult a podporovali jej mnoha sobeckými myšlenkami zaměřenými na to, jak nahromadit majetek. Vyráběli a prodávali malé oltáře, amulety a všemožné věci, a Luciferova družina se opět vmísila do řad lidí.

Podnět ke všem těmto pokřiveným činnostem prý dal Krišna, on, čistý, který zcela žil v Božích zákonech a nechtěl nic jiného než otevřít lidstvu oči, aby už konečně začalo vidět. Všude, kam se podíval, cítil vzrůstat moc Lucifera, o němž mluvila Astarté. A také jeho se zmocnila nepopsatelná ošklivost z tohoto odpůrce.

Nad krajem se převalovaly kalně žluté páry, z kráterů sopek vystupovaly sloupy kouře, vedro a sucho tížily lidi i zvířata. Nad močály se tetelil horký vzduch přispívající k šíření malárie. Ovzduší bylo nasyceno hrozícím nebezpečím. Kolem velkých, špinavých řek ležely tisíce nemocných. Umírající lidi navíc spalovalo slunce stěží pronikající párami. Kolem dokola ležela rozkládající se zdechlá zvířata a zamořovala vodu i vzduch.

Krišna procházel krajem a přinášel úlevu, vydával nařízení, aby odvrátil hrozící mor. Davy, které vypadaly, jako by pod tíhou svého břemene zezvířečtěly, však temně a tupě reptaly.

Krišna opouštěl velká města jedno po druhém a setřepával jejich prach z nohou, tito lidé se mu ošklivili.

Procházel háji kajícníků a mudrců, ale i tam se ho brzy zmocnil stejný pocit prázdnoty, ošklivosti a beznaděje. Uhnízdila se tady ješitnost a sebeláska.

Jednoho dne ho přepadla úzkost a malátnost. Jeho duch ho hnal stále víc do samoty, a proto opustil všechny, kteří byli s ním. Zůstali v tichém háji a měli tam na něho počkat.

Krišna opět prožíval totéž co kdysi, kdy ho na posvátných výšinách jeho čistého domova zavolala samota a pozvedala ho do stále většího ticha – a kdy k němu pak přistoupil Mára, »pán země«.

A Krišna spatřil utrpení, viděl smrt. Obloha se zatemnila. Pozoroval zemi pokrytou stíny noci, která byla plná hrůzy. Jeho srdce bylo tak smutné, že to téměř nemohl snést.

Náhle hlubokou tmou, která ho obklopovala, pronikl oslnivě jasný paprsek a z něho vystoupil divukrásný anděl se svítivými perutěmi. Jeho oči byly jako zlato, tvář měl jako z alabastru a jeho hlas zněl jako burácení hromu. Hruď mu kryl zlatý štít a oděv byl bílý jako sníh. Anděl nesl v obou rukou misku zářící jako rubín. A Krišna z ní pil.

Světlý Boží posel zmizel a Krišnu opět obklopila tma.

Teprve teď si Krišna připomněl jeho hlas, a protože na tento hlas nemohl zapomenout, přemýšlel, jestli by si ještě vzpomněl na andělova slova.

»Já jsem Pán, tvůj Bůh, nebudeš mít jiné bohy mimo mne!«

To mu pravil anděl, posel Nejvyššího.

Krišna uvažoval o těchto slovech. Cítil, že jsou zákonem. Jemu to bylo samozřejmé.

A znovu vystoupily ze tmy postavy. Hluboko od země slyšel žalující hlas jakési ženské bytosti:

»Přinesla jsem zárodek ducha na zemi, zárodek, který byl ve hmotnosti určen k tomu nejvyššímu, a pozemská žena jej zkřivila!«

Tato slova zněla Krišnovi do uší žalobně jako věčná bolest. Opět jedna bytostná, která žaluje na lidského ducha!

Vtom – co to je? Krišna vycítil, že se k němu blíží strašná mocnost. Téměř se mu zastavilo srdce.

Nad zeměkouli vystoupila obrovská, celý vesmír vyplňující tvář s ledově modrýma očima a výsměšně se smějícími ústy. Obzor se zbarvil do červena jako měď.

»Já jsem pán světa,« uslyšel Krišna hlas. »Ty, svatý, jdi klidně cestou, kterou šel nespočet jiných. Upusť od bludu, že bys mohl člověku darovat pravý život. Znám ho lépe a dávám mu to, po čem baží. Jestliže mě budeš následovat, přenechám ti část své moci.«

»Jak jsi zaslepený, ty padlý, když si myslíš, že tvé svody mohou zlákat toho, kdo touží po Světle! Znám tě teď podle tvé tváře a věz, že se tě už nebojím. Budu proti tobě bojovat ještě neúprosněji, protože slyším, jak na tebe všechno živé žaluje. Vše čisté se od tebe odvrátilo, tvůj druh již není schopen zachovat s ním spojení. Jak bys ještě kdy mohl se svými zlomenými perutěmi vystoupit vzhůru! Můžeš škodit jen těm, kteří jsou ti rovni, dokud nepřijde Ten, kdo tě odzbrojí!«

Měděná červeň oblohy dostala strašlivý nádech. Luciferova postava se mohutně vztyčila nad zemí. V hlubinách hřmělo, moře bouřila, země se chvěla, obloha však zůstala klidná. Shora ji zaplavovala zářivá modř a zlaté světlo, zatímco dole se ještě v temné vrstvě míhaly odstíny rudé barvy. Hory se hroutily a stromy se kácely – to Lucifer drtil zemi svou pěstí.

Z výšin se snesl světlý oblak. Změnil se v postavu mladého muže v bílém hávu. Na příkaz svého Otce se vydal na dlouhou cestu po zemi, a země se zjasnila.

Lucifer se skryl před tímto jasem, který vycházel z Božského. Smýšlení lidí ale bylo zaměřeno proti Světlu!

Znovu se rozbujelo trnité křoví a Lucifer opět zvolna vystoupil nad obzor. Nad světem se rozléhal pronikavý, výsměšný smích odpůrce.

Krišna zase neviděl nic než tmu. A byl velmi smutný, protože se zdálo, že Lucifer bude triumfovat. Byla to nesnesitelná trýzeň, bolest, jakou Krišna ještě nikdy nepocítil. Srdce se sevřelo, ale nejen Krišnovi, ne, celé stvoření krvácelo. Temnotou kanuly těžké, krvavé krůpěje dolů do nížin a všechny dopadaly na Luciferovu hlavu. Krišna pohlédl dolů do jeho temné říše. Hrůzou zavřel oči a modlil se:

»Pane, cožpak dopustíš, aby něco takového zachvátilo zemi? Je to konec tvého nádherného stvoření?«

Tu se nebe podruhé otevřelo a opět se dolů snesla světlá postava anděla.

»Vzpomeň si na meč ve svatém Grálu!« ozval se hromový hlas nebes.

Tato slova poskytla Krišnovi velkou útěchu. Věděl, že předtím spatřil, jak budou probíhat dějiny světa od tohoto dne až do jeho konce.

Když se totiž před několika dny odloučil od svých průvodců, vystoupil na osamělou výšinu. Tam vstoupil do jeskyně a posadil se v ní. Všechny dosavadní obrazy viděl ve stavu duchovního povznesení. Mohutné bytosti, které k němu přistoupily, ho hluboce rozrušily. Jeho tělo bylo jako prázdný obal, nehybné a studené. Ale jeho trápení ještě neskončilo.

Znovu spatřil zemi a zjistil, že všechno, co je na ní vidět, se velmi změnilo. Jen příroda, kterou chránili čistí bytostní, zůstala krásná. Světu vládl mocný démon se zlatým bičem. Pod jeho šlehy rostla obrovská síla. Přispěla k tomu, že lidé byli pyšní, bohatí a povýšení, ale neučinila je šťastnými.

A opět to bylo totéž jako před dávnými časy, znovu byla země plná nářku, válek a hrůzy a zcela temná. Stále ještě na ní spočívala Luciferova pěst.

Tu ještě jednou sestoupilo Světlo do temnot. Z nebe sjel bílý paprsek. Země se zatřásla, temný mlžný závoj se odhrnul jako těžký závěs stranou a stlačil dolů všechno, co bylo stejnorodé. Země pak přijímala z čistého nebe jasnou záři.

Za hrozného řevu se Lucifer obrátil k zemi zády. Nemohl snést zářivý paprsek Světla. Ten ho ale tentokrát následoval na každém kroku, dokonce tak daleko do hlubin, že ho už Krišna nemohl sledovat.

Lucifera již nebylo vidět a celé stvoření si oddechlo. Svět byl očištěný a svěží jako po těžké bouři. Nad ním se v bíle zářícím kruhu vznášela bílá, svatá Holubice Grálu.

Po dlouhé době se bílý paprsek opět vrátil z nížin. Lucifer ho následoval. Ze světlého paprsku, který zůstal na zemi, se utvořil kříž. Tento kříž měl rysy Syna Člověka proniknuté světlem.

Krišna uvažoval o těchto proměnách svatého dění, až se jeho duch znovu probudil v pozemském těle.

»Pane,« modlil se, »dej, ať zachovávám tvá přikázání, abych ti mohl sloužit na věky.«

Tři dny a tři noci strávil Krišna ničím nerušeně v ústraní. Věděl, že jeho služebníci věrně bdí. V této samotě naplňoval jeho duši klid a štěstí. Po mocném prožití se nemohl ihned vrátit k lidem. Jeho tělo si potřebovalo odpočinout a jeho duch se musel uvolnit, neboť předtím stál v mocném záření přímo před Synem Božím.

Protože věděl o síle bílého Světla a vědomě se jí dovedl otevřít, cele ho pronikla. A protože již nechybělo mnoho, aby plně pochopil velikost Boží oběti podstoupené z lásky, musel jím jeho prožitek hluboce otřást.

Krišna všechno, co mu bylo darováno z ducha, prožil ještě jednou rozumem. To, co přijal, musel pozemsky přeměnit tak, aby mu mohli porozumět lidé jeho národa, kteří ještě nebyli duchovně vyvinutí. Tento úkol byl pro něho nejtěžší.

Krátká doba, na kterou se Krišna vzdálil, připadala jeho průvodcům jako věčnost. S úzkostí očekávali jeho návrat. Bylo jich dvanáct a v jejich čele stál hind, Krišnův nejvěrnější průvodce. Sám král, který Krišnu nechtěl ve dnech tohoto duchovního zápasu opustit, se z lásky k němu podřídil vedení prostého hinda, honce slonů.

Za to se mu v duchu dostalo zářivé koruny, která byla mnohem cennější než jeho nesmírné bohatství. Měl tak velké bohatství, že mohl na války vydávat vzácné drahokamy i zlaté desky a na stavby ke cti Nejvyššího desetinásobek toho. Velikost jeho bohatství nebylo možné odhadnout, ale zářící láska, kterou na něho prastvoření z praduchovní části stvoření vylévali, protože se postavil do služeb Božího služebníka, převyšovala jeho pozemské poklady.

Hind byl ve své přirozené prostotě moudrý. Byl co nejtěsněji spjat s divokou přírodou a bezpečně znal lidi. Král byl přesvědčen o jeho věrnosti, a proto se mu podřídil. Ostatní lidé se řídili královým příkladem.

Muži, mladíci i ženy čekali na Krišnův návrat. Čas zvolna plynul. Velmi je trápilo vedro a postrádali práci. Tím vyvstávalo nebezpečí, že podlehnou mnoha různým pokušením, ale myšlenka na jejich pána je udržovala v bdělosti. Neviděli kalné mlhy, které se je snažily uspat, aby upadli do omamujícího spánku. Ubránili se únavě, která se jako olověná vlákna snažila proniknout do jejich duší.

Vítaným zaměstnáním jim byla příprava pokrmů. Muži hledali byliny, ženy pletly z dlouhých rostlinných vláken jemné košíčky a rohože. Přesto se však už ráno druhého dne vleklo jako věčnost.

Chvílemi se spustil liják, pak zase na ně pražilo slunce. Místo, kde se s nimi Krišna rozloučil, ale neopustili. Se samozřejmou věrností vytrvali a společná vůle je spojila v harmonický celek. Tak si vytvářeli hodnoty pro věčnost, nic však o nich netušili.

Když se k nim Krišna vrátil, našel hinda bledého, se vpadlými tvářemi a planoucíma očima. Seděl se sepjatýma rukama pohroužený do hlubokých myšlenek, žvýkal betel a čekal na svého pána. Král se modlil. Měl předtím vidění: spatřil Krišnu, svého pána, pod zářícím křížem a tento obraz ho udržel v bdělosti.

Krišna své věrné klidně a vlídně pozdravil. Změřil si je pohledem a pak s nimi pojedl prostou večeři. Vypadalo to, jako by se nestalo nic zvláštního.

Cestou domů navštívili mnoho osad a měst. Dorazili také ke zdem velkého paláce, který stál na mohutné skále vypínající se uprostřed roviny. Obklopovala ho široká řeka a nad čtverhrannými zdmi se tyčily blýskavé věže. Tato stavba byla nepopsatelně krásná a byl na ní nespočet ozdob. Jen bujná fantazie Indie mohla vytvořit tyto přehnaně ozdobené bizarní bůžky.

Když se malý průvod přiblížil ke břehu řeky, upozornil Krišna ostatní: »Podívejte se na toto místo, jak je nádherné, velké a bohaté. Nezůstane z něho ani kámen, ani zlatý plátek. A jak to dopadne s touto nadměrnou hojností, bude se dít ještě s mnoha jinými věcmi v této zemi. Dřív než nastane nová doba, bude ze všeho prach a popel.«

Jeho průvodci zamyšleně hleděli na krásný obraz.

»Nevěřte svému přání, ale slyšte, co vám říkám. Zanedlouho mě už nebudete mít mezi sebou. Vím, že to a ještě mnoho jiného musí zaniknout. Viděl jsem leccos, co ještě neexistuje a na čem již tkají osudová vlákna pozemského lidstva. Ani to však nebude trvat věčně. Skutečná a živá je jen vůle jediného Boha. Nic kromě něho netrvá věčně, jedině jeho Láska a Spravedlnost, které jsou z něho samého a zůstávají v něm na věky. Rozumíte mi?«

Přikývli.

»Neskládejte proto své naděje v lidské dílo a pohlížejte také na svůj cíl jen se zřetelem k velkému Božímu dění. Je pouze jeden jediný cíl, a tím je vysvobození světa ze smrti a zničení. Nebuďte vypočítaví a nepřete se, netoužete po pozemském štěstí. Ovoce vašich činů dozraje teprve tehdy, až se svatá Holubice bude potřetí vznášet v zářivém Božím Světle nad zemí.

Vidím ji teď jen jako znamení, ale už zanedlouho bude pobývat na zemi, jako nyní dlí na věčnosti.

Ale běda lidem! Nebudou na ni dbát, budou umírat a hynout jako dosud ve víru zla. Znáte Máru. Já ale znám Toho, který ho stvořil. Teprve až přijde Božský, Mára zahyne.«

»Pane, takže ty nejsi bůh, jak tě lidé nazývají?«

»Ach, vy děti, které hned všemu uvěří. Cožpak nemůžete ani vy, kteří jste stále se mnou, rozeznat, co je lidské a co je božské? Neříkal jsem vám snad stále znovu, že jsem stvořen tak jako vy?«

Celí zahanbení sklonili hlavu. Ovšemže jim to Krišna říkal, nemohli to ale pochopit. Byl jim totiž velmi vzdálený, připadal jim velmi vznešený a stál nedosažitelně vysoko.

Za této rozmluvy dorazili k městu. Před ním je očekávali vojáci a sluhové, kterým kníže Sáriputa poručil, aby vznešeného krále důstojně uvítali.

Krišnu a jeho průvodce obklopil lid. Vjezd do mohutných hradeb i do nádherných ulic palácového města s výstavnými domy obloženými tenkými zlatými deskami se podobal triumfálnímu průvodu. V myslích malého zástupu ale stále ještě zněla Krišnova slova a byla ve velkém protikladu k radostnému opojení lidu.

V zářivém městě se otevírala jedna brána za druhou. Hosté se setkávali s krásou, bujnou nádherou květů, půvabem rozkošných zahrad i zurčícími prameny.

Na nejvyšších stupních před zlatou bránou vyšel kníže Sáriputa naproti svému vznešenému návštěvníkovi. Měl na sobě nádherný oděv a na čele mu zářil jako třpytná krůpěj rosy vzácný kámen. V jeho ušlechtilém obličeji se ale zračila bolest osamělosti. Měl hnědé zářící oči, chvílemi je ovšem přelétl temný stín.

»Vznešený králi,« zaznělo z úst Sáriputy, »tak nazývám tebe, proslaveného Krišnu. Už dlouho jsem toužil přiblížit se k sídlu tvé vznešenosti, ale bránila mi v tom velká obava.«

»Vím to, kníže. Tehdy tvá doba ještě nenadešla.«

Sáriputa vážně a zkoumavě pohlédl na Krišnu.

»Pane, prosím tě, vejdi do mého paláce a považuj jej za svůj. Touha mé duše zvítězila: mohu být tvým žákem?«

»Vyslovil jsi prosbu, Sáriputo, počítej se mezi mé přívržence.«

To bylo všechno, co Krišna řekl. Kníže ale v té chvíli prožíval cosi zvláštního. Zdálo se mu, jako by ho uchopily pevné, silné ruce, jako by ho podpíraly neviditelné bytosti a řídily jeho cestu. Jeho tělo a mysl byly osvobozené od velké tíhy. Měl radostnou náladu a cítil se mladý, jako znovuzrozený.

Cokoliv podnikl, vracelo se zmnohonásobeno k němu. Dříve se nikdy nedokázal osvobodit od tíživé zátěže, kterou pro něho představoval jeho majetek.

Jeho země byla bohatá, poskytovala mnoho pokladů a poddané přinutil svou vůlí, aby pracovali. Přinesl lidem mnoho štěstí, protože nikdo v jeho zemi nebyl bez práce a bez chleba. A přesto ho až do této chvíle jeho bohatství, ten nikdy nevysychající nadbytek, tížilo. Připadalo mu jako kletba a rád by se jej zbavil. Krišna několika slovy ukázal jeho duchu, kde je jeho domov a jaký má cíl, a přinesl mu pokoj a mír. Proto ho tíseň opustila.

»Pane, čím to je, že od chvíle, kdy jsem tě spatřil, vnímám svět i sám sebe jinak?«

»Začal jsi poslouchat svého ducha, Sáriputo. Sám jsi projevil úmysl zbavit se pout, která tě tížila. Tvá vůle k životu je velká.«

»Pane, tvým slovům dost dobře nerozumím, protože se mi zdá, že jsem zatím toužil po smrti.«

»Máš na mysli smrt svého těla, já ale mluvím o tvém já, které může být věčné.«

Sáriputa se zamyslel.

»Pane, poznávám, že každé tvé slovo mi dá práci na několik dní. Jak mám najít čas, abych dohnal, co jsem zameškal?«

Muži stále ještě stáli na nejvyšším stupni široké terasy, odkud byl nádherný pohled na věže a zdi paláce, na zahrady i na shon kvetoucího města. Sluhové hleděli s úctou na vznešeného muže a s údivem na svého pána, který úplně zapomněl, že má dbát povinností hostitele a podle přísného tradičního předpisu uvést nejvznešenějšího, nejctihodnějšího hosta do svého domu.

Jako by Krišna porozuměl myšlenkám sluhů stojících kolem, ukázal k bráně a vyzval ostatní:

»Vstupme!«

»Pane, vejdi do domu, který je tvým vlastnictvím!« požádal ho Sáriputa a vešel za svým hostem do brány paláce.

Ve vstupní dvoraně je u zlaté nádrže s tryskající vodou očekávaly ženy. Byly skvěle oblečené a nádherně ozdobené vzácnými drahokamy, perlami a zlatem.

Krišna je pozdravil mírným pokynutím ruky. Neodvážily se mu přiblížit. Pozvedly tváře, v nichž bylo možné číst dojemný výraz oddanosti.

»Tyto ženy jsou jako krásná zvířata, dobře živené a bohatě ozdobené, ale nemají v sobě život, který dal Bůh každému tvoru jako dar. Užíváním pozemského majetku nechaly svého ducha zakrnět. Jsou přesycené a líné. Proto také nemáš děti.«

Tato Krišnova slova zabolela knížete jako obžaloba. Pravou rukou dal ženám znamení, aby se vzdálily. Zklamaně odešly.

»Pane, co mám udělat, abych tuto chybu napravil?«

»Dej jim činnost, ze které budou mít radost, a poskytni jim svobodu. Pak žij podle mého učení a vyber si jiné ženy.«

Sáriputa se plně otevřel Krišnovým slovům, žádné z nich nenechal bez povšimnutí. Jako hladovějící přijímal každé z nich. Nejraději by se s jásotem rozběhl ke všem lidem a jásavě jim sděloval zvěst o velké spáse.

Svou zemi teď spravoval obezřele a požehnání práce se spojilo s požehnáním majetku.

Lid už neměl sloužit modlám. Nádhera chrámů, oltářů a sloupových síní Sáriputovi připadala prázdná a chladná, protože se napil z pramene života tryskajícího z Krišnova učení. Silně cítil rozdíl mezi mrtvým majetkem a živě působícím požehnáním bohatství. Radostně splnil všechno, co mu Krišna přikázal, a jeho blahodárné působení se rozšířilo po celé jeho zemi.

Lid již neobětoval pitvorným modlám a netřásl se při tom strachem, ale modlil se a pracoval. Tak z něho vznikl čistý, ušlechtilý kmen, který přežil celá tisíciletí a měl vědění o Bohu. Povolaný národ!

Všichni lidé zkrásněli a stali se lepšími. Ale jako všude, kam Krišna zavítal, i zde se chrámy vyprázdnily a zpustly, a jako všude i tady kněží reptali.

Sáriputa připojil svou říši ke Krišnově říši. Také kvůli tomu se kněží hněvali a byli nespokojení. Zaujali nepřátelský postoj a čekali na vhodnou chvíli k útoku.

Teprve po mnoha měsících se Krišna vrátil do svého pozemského domova k národu Jadavů. Těžce se loučil se Sáriputou, kníže však slíbil, že zemi svých přátel brzy navštíví, jakmile bude pro jeho návštěvu podle Krišnova názoru příhodná chvíle.

Nejdřív ale musel položit ve své vlastní zemi pevné základy k novým úpravám. Lid je byl schopen přijímat pouze pomalu. Změny v oblasti státu, náboženství a hospodářství chtěl Sáriputa zavést sám. Musí přesvědčit nepřátele činem, že z nové setby uzraje dobré ovoce. Sáriputa řídil kormidlo pevnou rukou.

Pro Krišnu a jeho průvodce byl nejvyšší čas, aby se vrátili domů. Horečnatá onemocnění, sucho a hlad způsobily, že se v zemi znovu rozšířila bída a nouze. Nespokojenci opět rozdmýchávali sváry a skrytě se rozmáhaly staré zvyky.

»Jaké to bude, až se obrátím ke světu zády?« oslovil Krišna své přátele. »Mějte oči otevřené, abyste poznali, jak jsou lidé slabí, kolísaví a nevypočitatelní. Z doby svého probuzení si toho mnoho nezachovají a znovu upadnou do hříchů. Bude ještě hůř a ve všech zemích na této planetě se strašlivě rozšíří zlo. Jsou ale někteří, kdo již nebudou moci spát, protože jejich duch se probudil, a jejich cesta je povede vzhůru. Budou se stále vracet, zde i jinde, a touha po Nejvyšším v nich zůstane.

Kdykoliv některý vyslanec Světla dokončí svůj kruh tím, že se vtělí na zemi, přijdou sem pokaždé i oni. Budou s ním spojeni ve svaté vůli Bílého plamene. Tak se budou celá tisíciletí učit, aby byli zralí, až přijde rozhodující doba. Tehdy Božské spoutá odpůrce. Vy patříte k těm, kdo se budou vracet, a proto vám to říkám.

Střezte to, co jsem vám teď řekl, jako posvátné tajemství, z něhož budete jednou před Pánem skládat účty. Jste mně milí jako bratři a můj zrak na vás spočívá se starostlivou láskou.

Když procházím úrovněmi zemřelých, s hrůzou poznávám, jak obtížně se mohou uvolnit od hmotnosti. Proto vám připomínám: osvoboďte se v duchu, nedejte se zdržovat hmotou!

Všude, kde poznáte, že lidem hrozí toto nebezpečí, se je snažte varovat a poučit. Ne však mnoha slovy, ale příkladem. Lidé většinou ještě nejsou zralí pro tolik vědění. Proto ještě nenastal čas jim o tom povědět. Sami si ale dávejte pozor – jestliže se dopustíte chyb, bude to pro vás, kteří máte toto vědění, nebezpečnější než pro lidi, kteří jsou dosud nevědomí. Udržujte se čistými, aby vás ostatní mohli následovat.«

»Pane,« ozval se hind, »je mi velmi úzko! A vůbec, když teď mluvíš, často mám dojem, že nám to všechno říkáš na rozloučenou. Mou duši jímá smutek a je mi do pláče. Chceš nás snad opustit tak brzy?«

»Opustím vás teprve tehdy, až budu zavolán. Pak ale odejdu okamžitě. Až mne zavolá Bílý plamen, nadejde má hodina a potom se nedám ničím zadržet, žádným poutem stvoření. Rozumíte tomu? Viděl jsem Světlo, ve kterém je všechen život, a má touha směřuje jedině k němu!«

Smutně svěsili hlavu. Připadali si zcela nepatrní. Každý si s hrůzou uvědomil, kolik mu toho ještě chybí.

Od doby, co směl Krišna spatřit Boží Světlo, byl jeho duch vyzdvižen vysoko do jiných sfér. Jeho pozemští pomocníci vykonávali jeho vůli. Krišna ji vyslovoval, jeho duch ale pobýval ve vznešenosti svatého Grálu.

Všude bylo mnoho práce. Očekávaly se nové boje, slovem i zbraněmi. Král musel mezi svými služebníky a v lidu udržovat přísnou kázeň, protože se ukázalo, že zákony jim stále ještě nepřešly do krve. Opět se rozšířily nesprávné názory a zvyky. Stále znovu se houževnatě vracely.

Kněží byli zbaveni svého úřadu, chrámy byly zbořeny nebo zavřeny. Lidé kolem nich procházeli s bázlivým pohledem. Všude vládla nesmlouvavá přísnost.

Všichni, kteří žili podle Krišnova učení, ale byli plní radosti. Jejich domovy dýchaly mírem a spokojeností a dařilo se jim dobře. Chaloupky chudých tak jako paláce bohatých svítily leskem spravedlnosti a každý mohl vidět, kdo žije podle Božích zákonů.

Krišnova ducha se zmocnila nesmírná touha. Svěřil veškeré své pozemské dílo do rukou svých věrných. Pod jeho dohledem pracovali na zasévání jeho vůle a říše se radovala z míru, bohatství a harmonie.

Ve chvílích odpočinku se Krišna procházel se svými věrnými v tiché zahradě. Král a hind byli stále v jeho blízkosti. Mnoho jim vykládal o době, kdy již nebude mezi nimi, a král smutně vrtěl hlavou. Nemohl pochopit, že by on, starý muž, měl Krišnu přežít.

»Tvůj čas ještě nenadešel, musíš počkat,« prohlásil Krišna, který ihned odpověděl na každou myšlenku ještě dříve, než byla vyslovena. »Ale ty,« obrátil se na hinda, »mě předejdeš.«

Hindova ducha v tomto okamžiku prozářil jasný paprsek.

Za noci se nad Indií klenulo překrásné zářné nebe a přímo nad obzorem stála velká zářící hvězda. Lidé si šeptali o mnoha zaslíbeních a modlili se v chrámech ke Krišnovi. Ukazoval se lidu už jen zřídka. Jeho moudrost, dobrotivost a síla jeho pomoci k nim proudila prostřednictvím jeho pomocníků. Přestože se lidé zpočátku snažili dostat se do jeho blízkosti, zeskromněli, když jim pověděl:

»I kdybyste se nacházeli v sebevětší vzdálenosti ode mě, ale jednali podle mé vůle vycházející z vyšších zákonů, byli byste mi přesto blízcí. Jestliže jste však ve dne v noci v mé bezprostřední blízkosti a moji vůli neplníte, jsem a budu vám vždy vzdálený. Proto vždy plňte mou vůli, a budete šťastní.«

Krišna viděl, že se blíží čas jeho odchodu. Bytostní mu šeptem sdělili, jakými zákony se řídí jejich záření, a on podle těchto zákonů vypočítal dráhu svých hvězd. A hle, postavení hvězd naznačovalo, že bude brzy zavolán ze Světla. Byl připraven.

S nikým o tom ale nemluvil. Radoval se se svými přáteli, těšil se ze zahrad, svých zvířat a z krásné hudby, která ho vždy oblažovala. Když procházel lesem nebo kvetoucími zahradami, obklopovali ho všichni bytostní, kteří mu dříve umožnili poznat lásku Stvořitele. Spojení s věčnými silami bylo stále silnější a pevnější a povznášelo ho vzhůru.

Na Krišnovo přání uspořádal král nádhernou slavnost. Měla to být slavnost v úzkém kruhu, přesto se jí zúčastnilo několik set mužů a žen. Byli přítomni lidé ze všech kast, a to podle zralosti svého ducha.

Zahrady osvětlovaly pestré lampy, na hladině řeky se houpaly čluny a nad vlnami se nesl slavnostní zpěv.

Všechny duše naplňoval zvláštní zármutek. Královna seděla vedle Krišny. Neodvážila se na něho podívat, protože ji znepokojovalo, že jeho pohled směřuje do velikých dálek. Ruce se jí chvěly.

Mlčky pojídali pokrm, který jim Krišna sám podával, a pili ze zářivé číše zhotovené z jaspisu, naplněné krvavě rudým vínem. Když ji Krišna pozvedl a podal králi, číše podivuhodně zazářila.

»Viděl jsi, jak víno zazářilo?« obrátila se královna na hinda.

Na přítomných lidech spočívaly slavnostní ticho, míruplná blaženost a hluboká, posvátná vážnost. Cítili se spojení jako nikdy předtím.

Náhle k nim zvenčí, shora pronikl mohutný hukot. Zvedla se bouře, visací lampy popadaly a zhasly. Na některých místech vyšlehly plameny, ihned je však uhasily stráže, které celý prostor chránily a byly připravené v případě nutnosti pomáhat a bránit.

Nad městem zuřila strašlivá bouře. Trvala sice jen krátce, ale přece jen způsobila, že lidé soustředili pozornost pouze sami na sebe.

Věrný hind stál se zdviženýma rukama a hleděl vzhůru. Měl vidění. Současně se začátkem bouře se vysoko nahoře v kupoli síně objevil bílý plamen, vysoký a štíhlý jako sloup a oslňující jako blesk.

»To je znamení, pane, jdu napřed!«

Byla to jeho poslední slova. Pak jeho velké, těžké tělo kleslo na podlahu síně vyloženou zlatými deskami. Všichni se seběhli kolem mrtvého muže. Zmocnily se jich zděšení, starost a smutek, jen věrná Jakonda pozvedla zrak a hledala Krišnu. Nemohla ho však najít. Zmizel.

Pátrali po něm celí ustaraní. Trápili se bolestí a obavou o něho. Ale Jakonda je povzbudila:

»Už se nestrachujte. Vím, kde je: odešel domů!«

A přítomní lidé jí uvěřili. –

Hinda pohřbili s nejvyššími poctami.

»Krišna odešel domů,« řekla Jakonda, a čím více zdlouhavých a těžkých hodin uplynulo od této veliké události, tím více je její slova znepokojovala. Vzpomínka na něho se v nich zachvívala stále bolestněji a byla stále živější. Do duší se jim vloudil bezútěšný stesk z toho, jak ho postrádali, a pociťovali truchlivou prázdnotu. Kdekoliv byli, do čehokoliv se pustili – cítili se osamělí a opuštění, byli zarmoucení a zoufalí.

Osiřeli. Ten, který dodával dech jejich životu, který byl tepem celého jejich bytí, plamenem, jenž je živil, hřál a vrhal na ně světlo, je opustil. Odešel bez rozloučení, bez posledního slova, bez stisku ruky. Jak byla jejich bolest lidská, i když ji přemáhali!

Připadalo jim, že jsou prázdní, osaměli jako perly z roztrženého náhrdelníku. A přesto silou věrnosti a němé bolesti podpírali jeden druhého. Ve své bolesti silně cítili lásku jeden k druhému, snaha pomáhat je vnitřně obepjala podobně jako duchovní pouto. Všichni byli přitahováni ke světlu své touhy a všichni měli stejný cíl, a proto byli jako jeden duch v mnoha tělech.

»Takoví jsme měli být vždycky, tak jednotní, tak spojení! I tomu nás musela naučit teprve bolest,« řekl jim král. Slova Jakondy »odešel domů« mu ve dne v noci nedopřávala klidu.

Jeho silná touha ho tak spojila s jeho pánem, že v obraze spatřil jeho světlou cestu:

Tři vysoké, bíle oděné postavy na nádherných koních vedly na uzdě sněhobílého koně. Král ještě nikdy neviděl tak nádherné zvíře s dlouhou bílou oháňkou a vlající hřívou. Kůň šel, jako když tančí. Rozvíral růžové nozdry, oči mu plály a stříhal ušima. Netrpělivě čekal před branou paláce krále Jadavů a hrabal kopyty.

Burácející bouře zuřila a zvířila hustá mračna prachu, takže bylo stěží možné otevřít oči. Domy se otřásaly a lidé utíkali a bezmocně bojovali proti síle bouře.

Vtom se skvostná brána tiše otevřela a z ní vyšel Krišna. Mlčky pozdravil jezdce a nasedl na koně. Beze slova vyrazili, až se za nimi zvedl oblak hustého prachu. Zmizeli, jako by je pohltila bouře.

Kolem krále nebylo nic než prach, vířící bouře a prach. Zmocnil se ho velký strach, že ztratí stopu svého pána.

Náhle se však husté závoje rozptýlily. Vichr se utišil a prach pomalu klesl na zem. Před královými zraky se objevil oblačný zjev a jeho duch naplněný touhou ho sledoval.

Světlý oblak, stále více prozařující prachem, postupoval nesmírně rychle vpřed.

Jako věrný pes, který našel stopu svého pána a nechce ji už ztratit, se celým svým chtěním držel tohoto světlého zjevu. A do toho probleskla myšlenka: jakou sílu dává lidskému duchu bolest a touha!

Tato myšlenka rozechvěla královu duši jako výčitka. Cítil zahanbení, že své chtění neprojevoval vždy tak věrně.

»Věčný, Pane našeho pána, pomoz svému služebníkovi!«

Jeho vroucí prosba stoupala k Bohu.

A spatřil, jak se širá rovina mění v bažinatý kraj pokrytý křovinami. Sledoval, jak oblačný zjev překonává řeky, obchází jezera nebo je přeplave, jak krajina přechází v prales a pozvolna začíná stoupat. Viděl, jak se den chýlí ke konci, jak potom hvězdy zase blednou a ustupují novému dni. Jasná záře, v níž byl skryt jeho milovaný pán, stoupala stále výš do pustých oblastí a nakonec do mohutných hor, kam člověk téměř nevstoupil.

Dostali se do úzké rokle. Dál nemohl král proniknout. Myšlenka na tuto cestu už nikdy nevymizela z jeho vzpomínek. Tento obraz se mu vryl pevně a jasně do paměti.

Pomalu a smutně ubíhal Krišnovým věrným den za dnem. Bylo nutné utěšovat tázající se a naříkající lidi a udržovat je v tom duchu, který Krišna na nich požadoval. Měli proto více práce než kdy jindy.

Lidé slavili posvátné slavnosti ke cti boha Višnua, který podle jejich názoru pobýval na zemi jako Krišna a teď je opět opustil, ale jednou se zase vrátí.

Obklopili chrám, kde stála drahocenná zlatá skříňka. Byly na ní výjevy znázorňující Krišnovy činy spolu s posvátnými symboly a bohatou výzdobou. Na počest Krišnovi, který podle mínění lidí odešel na onen svět, stoupaly k obloze vůně vzácných bylin.

Jen zasvěcení věděli, že Krišna ještě žije na zemi, ale své vědění uchovávali v tajnosti. Nemluvili o tom mezi sebou, ale tím silněji vzrůstalo jejich přání dovědět se, kde Krišna pobývá.

V té době do Jadavy zavítal Sáriputa se stem svých věrných. Vyprávěl, že k němu jednoho dne přijel posel a oznámil mu:

»Krišna, pán, odešel domů. Ty ale nastup svůj úřad na zemi. Odejdi do země Jadavů, kde lidé truchlí a kde se shromáždili jeho služebníci. Převezmi tam úřad od starého krále. Ve tvých rukou bude spojená říše rozkvétat a staneš se pastýřem národa v Krišnově duchu. Všechno proběhne tak, jak se má stát!«

Sáriputa následoval posla. Posel ho vedl ještě kus cesty, nikdo ze Sáriputových průvodců ho však neviděl. Pak se posel s knížetem rozloučil a odjel směrem do hor.

Když to všechno Sáriputa dovyprávěl, král Jadavů mlčky přikývl, potom vstal a dal mu znamení, aby šel s ním.

A Sáriputa se stal králem země. Starý král hledal cestu, kterou spatřil v duchu, a vydal se za Krišnou. Jeho věrná žena ho doprovázela.

Brány hradu v horách se otevřely a Krišna byl opět doma. Ze stříbrného zrcadla, které se stále ještě otáčelo současně s pohybem slunce, s šuměním proudily zpívající tóny světla a rozlévaly svou světelnou záplavu po zářivých korunách stromů a smaragdových trávnících, po sedmi posvátných potocích přinášejících vodu z čistých výšin i po jemné mlze vodotrysků. Ptáci hrající nesčetnými barvami poletovali z větve na větev a zpívali svou jásavou píseň.

A jako kdysi při slavnosti jeho zasvěcení procházely zahradami nastrojené ženy. Všechny kasty ho přišly pozdravit v nejnádhernějších oděvech s odznaky svých hodností. Tato slavnost se vyrovnala slavnosti Krišnova zasvěcení.

Kupole hradu strměly k tmavomodré zářící obloze a vyzařovaly bílé světlo, které přijímalo stříbrné zrcadlo ve svatyni.

Dokonce i Krišna, jehož oči odvykly v potemnělých nížinách zářivému třpytu, si musel rukou zaclonit oči před touto nádherou.

Před otevřenou branou stálo v zářícím světle dvanáct strážců. Jejich oděvy se bíle leskly, dlouhé husté kadeře a vousy měli strážci také bílé. Tváře jim ale zářily jako kdysi krásou, čistotou a mladickou svěžestí. Vzali Krišnu mezi sebe a vedli ho do domu jeho předků.

Ve zlaté vstupní síni vystoupil z kruhu svých bratří Moudrý rytíř a pozdravil syna. Tiše ho pozoroval a viděl běh jeho dosavadního života, jeho zralost, velikost i sílu jeho dokonalosti. A vtom se stalo něco, co se nepřihodilo dosud nikdy po celou dobu, co zde Moudrý rytíř žil, ani za vlády jeho předků: kruh dvanácti rytířů se sklonil před jedním z nich hluboko k zemi.

V pozadí čekala s planoucími tvářemi a zářícíma očima skupina mladých zasvěcenců na zavolání, aby předstoupili před Krišnu. Jejich srdce plála v radostném, posvátném údivu, protože viděli toho, který již od dětství naplňoval jejich myšlenky a jejich ducha hlubokou úctou. Vzhlíželi k němu s láskou jako k otci, jehož dlouho postrádali a který se teď vrátil domů. V duchu vytušili, že je očekávají nádherné zážitky s mistrem, o kterém slyšeli tolik krásného.

Krišna na ně pohlédl zářícíma očima, v nichž byla patrná dobrotivost. Jednomu z nich sdělil:

»Vím, že jednou povedeš tuto říši. Tvá matka ti dala krásu a moudrost. Přijmi jako dědictví svého otce věrnost k Bílému plameni. Jsi určen k vládě, a proto tě miluji a chci být tobě i tvým bratrům učitelem.«

Pak všechny pozdravil dobrotivým pohledem a zdviženou rukou.

Jak Krišna slíbil, uváděl moudře mládež do vyšších poznatků svého učení. Zejména mladíku Subhaddovi prokazoval mnoho dobrého. Měl radost, že v otevřených, živě se zachvívajících duších, nezkažených přílišným vzděláváním, našel pochopení, které na svých cestách po zemi tolik postrádal. Setba jeho slov bezprostředně vzcházela.

Krišna znovu bydlel v pokojích pod věží, k nimž vedly nádherné terasy a kam z půvabných květinových zahrad stoupaly vůně. Opět trávil noci na věži a rozmlouval s čistými bytostnými, kteří k němu přicházeli.

Nad ním se rozprostírala jakoby síť jemných nitek. Zářivé, čisté a silné nitky pronikaly vzhůru a vroubily světlou cestu, po níž mohl jeho duch vystupovat až do říše Světla. A po této čisté cestě záření k němu Bílý plamen posílal posly.

Dostalo se mu posvátné přípravy, aby jeho duch byl schopen prožít při plném vědomí snadné a rychlé odloučení. Tiše si razil světlou cestu.

Za dne Krišna kolem sebe shromažďoval své žáky. O mnoha věcech rozmlouval s bystrým Subhaddou, který přijal moudrost otců i Krišnova slova.

Ale i dvanáct strážců sedělo v zářícím kruhu kolem něho a s hlubokou úctou naslouchalo jeho moudrým slovům. Nebyl jim roven věkem, a přesto je daleko předčil jasností ducha. Uváděl je do tajného vědění o nesmírně velikém stvoření, které je dílem jediného Boha, a o jeho vzniku a koloběhu.

Blaženě naslouchali a jejich zjasnělí duchové s ním vystupovali vzhůru po cestě moudrosti.

Jednou ráno Krišna vykládal o světlém domově ducha, z něhož všichni vyšli, a o jejich návratu do něho. Mluvil k nim také o milosti, které dosáhli u Nejvyššího, neboť nepolevovali ve své touze po jeho čistém věčném království.

Pověděl jim, že lidé většinou nejsou takoví, a vyprávěl jim, jací podle jeho zjištění jsou. Zmínil se o tom, jak si mu čistí duchové a bytostní naříkali, že musí bezmocně přihlížet úpadku hmotnosti, protože nečisté síly bují a dusí všechno, co zasela Boží láska. A popisoval jim boj na zemi s duchem negace.

Během jeho řeči z něho začalo zářit světlo ducha, a co říkal, už nebylo z něho, ale ze Světla. Jeho hlas zněl z dálky jako zvonění mohutných zvonů. Všichni uchváceně naslouchali.

Krišna je považoval za natolik zralé, aby se mohli dovědět o radostech Božího království, o jeho nádheře i o Tom, který je všechny stvořil.

Když jim to Krišna sděloval, byli by rádi naslouchali nekonečně dlouho, celé dny a noci, byli ale náhle přerušeni.

Krišnova zářící tvář se změnila. Bylo na ní vidět, že Krišna je opět pozemsky bdělý. Prohlásil:

»Vydávám se na cestu domů. Jeden člověk z říše spáčů dorazí v tuto chvíli po strmých cestách až sem a díky své věrnosti bude osvícen, aby zde prožil můj skon. Dovolte mu zůstat ve vašem středu, protože je zralý, aby našel cestu sem. Je bohatý roky pozemského bytí, bohatý prožitím ducha a bohatý věrností ke Světlu!«

V té chvíli se rozhrnul perlový závěs ve vchodu do zlaté síně. Tiše do ní vstoupil služebník a pošeptal Moudrému rytíři vzkaz.

»Synu, poutníci, které jsi oznámil, čekají pokrytí prachem, se zkrvavělýma nohama a rozedraným oděvem před první branou. Ti, kdo k ní dorazí, jsou blažení!« pronesl Moudrý rytíř.

»Vedla je věrnost, otče, věrnost ke Světlu!«

Zdálo se, jako by kruh osvícených poslal poutníkům sílu. Otevírala se jedna brána za druhou a poutníci snadno vystupovali po mnoha schodech nahoru, oslnění nádherou paláce.

Pokrytí prachem se přiblížili k poslední bráně. Přijal je jeden ze služebníků. Zavedl je ke zlaté nádrži, ve které se mohli očistit od prachu cesty, a vyměnil jim oděvy za bílá roucha. Podal jim pohár, aby svlažili suché rty. Vypadalo to, že je v něm živý oheň, protože oběma stárnoucími lidmi pronikla síla a svěžest. Přesto pokorně sklonili hlavu, a když je strážce zavolal, bosí prošli zlatou halou.

Tiše vstoupili rozhrnutým cinkajícím závěsem do zlaté síně dvanácti. Vedeni duchem našli obtížnou cestu. Nedbali na námahu, šli po ní a věrně se navzájem podpírali. Právě dorazili do cíle.

»Pane, teď chci klidně zemřít, nebo – pokud je to tvá vůle – se vrátit k lidem poté, co jsem tě opět spatřil blízko vznešenosti Nejvyššího.«

»Ty, můj pomocník, kdysi král Jadavů na zemi, ses vrátil domů. Vyčkej zde u osvícených na to, až budeš zavolán ze Světla, a služ přitom Bílému plameni!« dal mu pokyn Krišna.

»Nastala chvíle, kdy mne volá Ten, jemuž náležím!«

Vstal a zamířil spolu s dvanácti, následován oběma poutníky, do posvátné místnosti.

Světlo slunce, jehož zlaté paprsky se lámaly ve stříbrném zrcadle, daru ducha vytvořeném lidskou rukou, překrásně zpívalo. Na bíle svítícím kameni se utvořil plamínek a změnil se v plamenný sloup.

A hlas Moudrého rytíře zvolal:

»Krišno, volám tě, dokončil jsi svůj pozemský život!«

Za několik minut se duch osvíceného odloučil od těla. Světlý a lehký vystoupil do výšin, plně si vědom odloučení od pozemského těla i procitnutí. Zjistil, že je v záplavě Světla opět jako služebník Boží ve svatém Grálu.

Země se otáčí a v pohybu žene vpřed všechno, co skrývá a nese.
Během jejího otáčení se objevuje Egypt.

NAHOME

K zemi se přiblížilo veliké dění, sneslo se na Egypt a přineslo požehnání tichému Isidině háji.

Šumící vody Nilu omývaly nádherné zahrady, které byly v plném květu. Ve větvích tkalo zlaté sluneční světlo.

Ze zahrad odlétli ve velkých hejnech ibisové a shromáždili se u hnízd v rákosí, jako by chtěli být přítomni hodině velkého dění. Akáty, které čněly vysoko jako sloupy nad běložlutě se třpytící Isidinou svatyní, tonuly v záplavě květů a šuměly.

U kamenných schodů vedoucích ke chrámovým terasám se na hladině řeky kolébal knížecí člun. Z rozlehlých setmělých síní vanul až dolů do sluncem prohřátého vzduchu na řece chlad.

V člunu seděly núbijské služebnice v tichém, klidném zadumání, které je tak příznačné pro ženy z tropických krajů. Mají vždy dost času, protože nejsou pracovně příliš vytížené. Bohatá příroda je živí a pečuje o ně, takže se stále ocitají v nebezpečí, že usnou i duchovně. Teď již také zapomněly, že mají zde před chrámem bdít. Myslely na pozemské radosti, které jedině ještě dokázaly rozproudit jejich krev, na parádu a tretky, na to, jak si svou krásou podmaní srdce nějakého bezvýznamného muže. Nežhnula v nich ani jiskřička duchovního života.

Když jim mladý kněz v bílém rouchu dal od sloupů chrámu znamení k odplutí, ponořily zlatá vesla do vody a vydaly se proti proudu Nilu.

Kněžnin člun, jehož boky zdobily po obou stranách drahocenné hedvábné koberce, se pomalu vzdaloval. Na přídi se leskl zlatý obraz Isidy.

Ostrov tiše snil a zapadající slunce kouzlilo nad kupolemi květů růžová světla.

Mezi sloupy předsíně stála v hlubokém zamyšlení středně vysoká, nádherně a vybraně oblečená žena.

Obklopovalo ji přítmí z vnitřku chrámu a chlad síní.

Přistoupili k ní kněží v bílém rouchu, uctivě sklonili hlavu a v klidu vyčkávali.

Zdálo se, že mladá kněžna Aloe naslouchá ve svém nitru. Slabě se chvěla štěstím, nadějí i úctou před něčím vznešeným a neznámým. Pak se její štíhlá postava napřímila a Aloe lehkým krokem zamířila k bráně chrámové síně.

Tam jí s vážným obličejem vyšel naproti Isidin kněz. Díky svým bílým vlasům a dlouhým bílým vousům působil důstojným dojmem.

Dobrotivě jako otec pohlédl na kněžnu. Aloe tiše pronesla několik slov. Na tomto posvátném místě cítila bázeň, takže nemohla mluvit hlasitě.

Amon-Asro ji vlídně uchopil za ruku a beze slova ji vedl do svatyně.

Ze síní zaznívala hluboce vážná, duši uchvacující hudba. Sloupy znovu a znovu odrážely mocné vlny tónů, dokud tiše nedozněly.

Kněžna se pokorně sklonila a položila velkou květinu k nohám sochy, která stála jako strážce v první síni. Obklopilo ji šero. Hudba skončila, ale tóny jako by ještě stále proudily obrovskými síněmi.

Na prahu vnitřní síně položily starostlivé ruce na ramena ženy dlouhý bílý plášť. Žena šla dál a místy spatřila světla hořící jasným, plápolavým plamenem vydávajícím namodralý dým. Na konci chrámu se ale setkala se září podobnou záři slunce. Tak zářila nádherná socha Isidy se zlatým slunečním kotoučem na hlavě.

Službu zde vykonávaly bíle oděné kněžky. V této síni vládla vážnost a vznešená, posvátná krása, zbožnost a čistota. K obětnímu stolu, na němž stála miska s obilnými zrny ovinutá věncem bílých květin, vedlo sedm bílých stupňů.

Nejvyšší kněz opět přistoupil ke kněžně. Hluboce se uklonila a poklekla na nejvyšší stupeň. Amon-Asro jí slavnostně podal zrno z Isidiny misky.

Připadalo jí, že se při tom náhle začalo odehrávat něco zázračného! Zapomněla na všechno kolem sebe. Shůry se snášely mohutný zpěv a záchvěvy a odrážely se od stěn a sloupů. Chrám naplnilo nepopsatelně jasné světlo. Zdálo se, že se strop rozestoupil a prostor chrámu se zvýšil až do nebes. V zářivém paprsku se objevila sněhobílá holubice.

Aloe byla zcela bdělá. Široce otevřená nebeské záři slyšela a viděla spanilou postavu krásnou jako anděl a vznešenou jako královna, s tmavomodře zářícíma očima. Na hlavě měla korunu z lilií, oblévalo ji růžové světlo a kolem ní vanula vůně lilií.

Světlá postava se sklonila nad ramena kněžny a vstoupila do její čisté tělesné schránky.

»Jsem Irmingard. Nazvi mne Nahome!« V tomto hlase zněly láska a radost a oznamovaly podivuhodné zaslíbení.

V té chvíli se pohnulo dítě, které Aloe nosila pod srdcem. Nazvala je jeho jménem: Nahome!

Dny, které následovaly po vtělení, plynuly pozemské matce jako zázračný sen. Žila dobře opatrovaná jako host mezi sloužícími ženami Isidy. Byly mezi nimi moudré, zralé ženy. Každá měla ve složitém chodu této velké domácnosti svou práci. Byly zde zastoupeny všechny třídy, kněžky však patřily pouze k nejvyšší třídě a byly vychovávány zvlášť.

Shromáždili zde mnoho vědění, hodně se pěstovalo krásné, ušlechtilé umění. Sbory kněží a pěvecká škola žen byly ve své době na nejvyšší úrovni. Všichni se snažili žít pokojným, čistým životem. Na tomto ostrově bylo zřetelně cítit čistý proud ducha, a právě to nastávající matka hledala.

Od té doby, co Aloe věděla, že se její touha splní, žila jen v myšlenkách na dítě. Dokonce i bolest kvůli manželovi, kterého faraón vyslal s vojskem na válečné tažení, se odsunula stranou.

Aloe žila pokojným životem, vzdálená falešného lesku dvora. Nenáviděla předivo lží a bahno nemravnosti, které se tam stále víc šířily.

V malém paláci u Nilu čekala na návrat svého manžela.

Jen zřídka přijímala návštěvy, neboť byla svým druhem všemu cizí. Jako dcera Řekyně nemohla rozumět chladným, vypočítavým Egypťanům a ti zase nenacházeli způsob, jak se přiblížit její tiché, ale vřelé bytosti. Musela mezi nimi duševně hladovět, a proto se jim stále více vyhýbala.

Teď však do jejího života vstoupilo velké štěstí: dítě! Aloe se z vděčnosti stala zbožnou. Toužila vynést svou radost vděčně vzhůru k bohům, její vřelý cit štěstí však nenacházel v chrámech odezvu. Když chtěla děkovat, cítila, jak jsou obřady kněží chladné a bez života, a bohoslužebné úkony na ni působily jako velká, dobře uspořádaná stavba rozumu.

Proto se opět cítila osamělá. Hledala a konečně našla Isidin chrám. Byla při tom vedena silou, sama si ji ale ještě vůbec neuvědomovala.

Kněžna ožila od té doby, co vstoupila do Isidina chrámu a co se jí otcovsky ujal Amon-Asro a vyprávěl jí o vůli bohyně, podle níž má své dítě očekávat v této čistotě a klidu.

Pod vedením moudrého kněze se směla dovědět a naučit se mnoho věcí. Její duch se široce otevřel. Všechno ve svém osobním životě Aloe změnila s ohledem na blaho dítěte. I při tom byla vedena.

Nastal čas nádherných, zářivých slunečných dní. Žal a tíha, které na ni dříve doléhaly, zmizely od té doby, co v její blízkosti pobýval světlý duch.

V její duši se rozproudil podivuhodný život. Dívala se na svět, na lidi i jejich osudy jinýma očima a sbírala zkušenosti o věcech, na které dosud nikdy nepomyslela.

Amon- Asro a Nanna, jedna z opatrovnic, měli za úkol v tom kněžně pomáhat. Oba cítili, že jsou k ní zvlášť přitahováni.

Jinde v Egyptě nebyl takový klid a mír jako na tomto posvátném ostrově. Na lid tvrdě doléhala faraónova pěst. Nikde nebylo vidět radostné lidi důvěřující v Boha. Těžce trpěli pod duchovní tíhou hříchů.

Měly být postaveny velké stavby, nádherné pomníky a obrovské pyramidy. Otročení tížilo židovský národ stále víc. A mnozí věřili, že brzy nadejde doba, o níž bylo zaslíbeno:

»Nad Egyptem vzejde světlo a těžké rány jej očistí.«

Aloe žila v ústraní, ale kněží ji o všem informovali.

Vedlo ji přísné duchovní vedení. Její důvěrníci jí klidně ponechávali volnost, protože viděli, že ji ochraňují zvlášť vysoké síly.

Byla to Nanna, která o tom nejdříve pověděla Amon-Asrovi:

»Mohu jí vlastně jen podat pomocnou ruku. Její vůle je zcela jasná a pevná. Nikdy na sebe nenaloží nic, co by jí mohlo tělesně nebo duševně škodit. Zřejmě jí radí pomáhající duchové.«

Amon-Asro přikývl:

»V duchovních otázkách i ve světských záležitostech pozoruji totéž. Sestavil jsem její horoskop a v něm je jasně potvrzeno to, co jsi pozorovala.

Poté, co se jí narodí dítě, je jí díky němu zaslíben duchovní vzlet do výšin. Ale dříve než bude její pozemský vzestup možný, bude muset projít těžkým pozemským utrpením. Kvůli tomuto dítěti se musí vzdát sama sebe. Teď to činí bezvýhradně, a proto je tak šťastná.

V jejím horoskopu vidím potvrzena ona záhadná znamení pro Egypt, kterými se již dlouho zabývám. Podle něho přijde kdosi, kdo zničí faraóna. Stojí v Božím znamení.

Jsem rád, že je tato žena tady. Může mně být učitelkou a předávat mi vědomosti o tom, co se stane v budoucnosti.«

Nanna užasle naslouchala. Málomluvný Amon-Asro toho ještě nikdy tolik neřekl. A Nanna se chtěla dovědět ještě víc, ne ze zvědavosti, ale přiměly ji k tomu velký soucit a přání sloužit. Proto vyprávěla:

»Ve večerních hodinách, když všichni po zpěvech a modlitbách odejdou a nastane ticho, často ještě spolu procházíme síněmi. Navštíví vždy Isidin chrám a na několik minut se pohrouží do sebe. Nevím, co se při tom se mnou děje. Je mi, jako bychom putovaly světy. Nic nevidím, nic neslyším, když se pak ale vracíme domů, naplní mě vždycky pocit velké síly. Ona při tom nejspíš prožívá ještě víc.«

»Budu v příštích hodinách číst ve hvězdách, možná nám to vysvětlí. O svém vnitřním prožívání se mnou Aloe nikdy nemluví. Její ústa jsou jako zapečetěná, i když jinak je velmi hovorná, jakmile se začne mluvit o věcech, které ji zajímají, jako je například nauka o tvaru hlavy a rukou, nebo jak spolu souvisí barvy, tóny a čísla. Toho se nemůže nikdy dost naposlouchat a prahne po dalších vědomostech.«

»A přece mi někdy připadá,« pokračoval Amon-Asro po krátké odmlce téměř zajíkavě, »jako bych mnoho poznatků neměl před ní vyslovovat, jako by mi někdo držel na ústech ruku.«

»Nemáš ji zatěžovat věděním. Jsem nucena ti to sdělit. Musí zůstat volná.«

Nanna to díky intuici správně pochopila. Amon-Asro na ni zkoumavě pohlédl a pak zamyšleně přikývl. Teprve po chvíli poznamenal:

»Máš bystrý zrak, Nanno, a jasně chápeš. Myslím, že jsme se všichni stali z učitelů žáky.«

»Takto může mluvit jen ten, kdo je tak moudrý, že zeskromněl. Máš pravdu, Amone-Asro.«

Nanna pozvedla tvář ke knězi. Sama byla malá a útlá a její oválný obličej měl žlutohnědou barvu. Nebyla nijak hezká, ale její chytré, živé oči a výrazná ústa budily důvěru a její tvář zářila pomáhající láskou.

»Přála bych si, abys měl ve všem pravdu a abychom našli toho, jehož oznamují hvězdy v kněžnině horoskopu. Má duše je plná touhy a vím, že jí budu kvůli své touze sloužit. Nespřádají se snad mezi touto ženou a námi nitky?

Často jsem se ptala, proč to cítím jenom já z tolika jiných, kteří jsou lepší než já. Je mně útěchou, že i ty, Isidin velekněz, cítíš toto podivuhodné pouto. Děkuji ti, že jsi mi pověděl o tom, co víš.«

Uklonila se, pozvedla ruce a poodstoupila.

»Nebuď tak skromná, Nanno,« povzbudil ji kněz a podal jí ruku, »oba sloužíme Isidě.«

Nanna rychle odešla, jako by se za toto vyznamenání styděla.

»Kde jsi byla tak dlouho, Nanno? Mně je dnes nějak divně. Padá na mě velká úzkost. Tísní mě už teď, i když ještě nepřišla. Nebo se mi zdá, že se brzy zvedne bouře a zachvěje se země. Od té doby, co jsem tady na tomto posvátném ostrově, mně nikdy nebylo úzko. Jakou to má asi příčinu?«

Nanna nebyla zvyklá na to, aby na ni Aloe čekala nebo ji dokonce postrádala. Nebyla ani připravená na takové bouřlivé otázky. Proto jen zlehka potřásla hlavou a řekla:

»Udělám ti odvar z květů, ten tě uklidní. To máš z toho, že příliš dlouho sedáváš nad Amon-Asrovými spisy a dnes jsi měla málo pohybu. Vyjdeme si do zahrad a budeme dýchat chladný vzduch od řeky. Napřed zpracuj to, co jsi přečetla, dříve než si vyprosíš nové záznamy.

Kněžno, cítím, že tě oblévá světlá vlna síly! Naslouchej jí, rozezvučí ve tvém nitru také světlé struny a tvé tělo i duch z toho budou mít prospěch. Měla bys také pamatovat na práce, při kterých se musíš pohybovat.«

Při těchto slovech opustily obě ženy vysokou, vzdušnou místnost, kde Aloe bydlela. Její otevřená předsíň, oddělená hustými závoji, vedla do Isidiných zahrad.

Zlaté květy stromů se chvěly ve večerním vánku. Skupiny palem se vypínaly do výše. Vedle nich se leskly tuhé, tmavé i stříbřitě zelené stonky bujně kvetoucích kaktusů.

Zahradu uzavírala umělecky tepaná brána s mřížemi. Nanna ji otevřela. Zamířily po široké upravené cestě pod vysokými palmami dolů až na špičku ostrova, kde stál malý, polorozpadlý chrám ze šedého, zvětralého kamene. Uprostřed chrámu se nacházel malý čtverhranný dvůr obklopený sloupořadím. Ve zdech byly výklenky se sochami z minulých dob. Na klidu tohoto opuštěného místa spočíval dech tajemna.

Ze stupňů chrámu, na jehož sloupech byla prostým způsobem vytesaná postava ženské bohyně se třemi holubicemi, bylo vidět širokou hladinu řeky, která se zde opět spojovala. Nad zelenošedými vlnami se rozlévalo teplé, růžové sluneční světlo a písčitý okraj břehu jako by lemovala rudá záře.

»Brzy nastane čas, kdy vody stoupnou a ty už z těchto staveb neuvidíš mnoho. Přední části našeho chrámu budou stát ve vodě a k této malé síni se budeme moci dostat jen na bárce.«

Aloe neodpověděla. Zamyšleně se dívala do dálky, na nesmírně širokou oblohu, do níž se v paprscích zapadajícího slunce Nil jakoby rozléval. Ze rtů jí přitom splynula neobyčejná slova:

»Chci vám dát zdarma z proudu živé vody.«

Prudce se lekla, široce otevřenýma očima se rozhlédla kolem sebe a snažila se opět získat duševní rovnováhu:

»Nanno, kdo to teď mluvil?«

»To jsi byla ty, kněžno. Ty sama!«

»Zformovala jsem sice svými rty slova, ale ten zvuk, Nanno, ten hlas přece nebyl můj?«

»Slyšela jsem jenom tvůj hlas. Možná jsi slyšela hlas někoho z výšin.«

»Nanno, podívej, nezdá se ti, že tam v hloubi oblohy je vidět ve světle posledních odražených slunečních paprsků jasný kříž? A podívej se, jak se z řeky a nad korunami stromů zvedají jasné plameny, jako kdyby čisté paprsky, vyslané během horkého slunečného dne, směřovaly zpátky do darujících proudů světla.

Už mi není úzko, svatá síla přírody ve mně otevřela bránu. Isidě patří dík!«

Sotva to však dořekla, slabě se zachvěla, zarazila se a pak váhavě pokračovala:

»Ne, příroda je sice dobrá a já ji miluji. Ale… jestliže chci děkovat, musím myslet na vyšší bytost!

Nemám pro ni žádné jméno a neumím si představit, jak vypadá. Ale zářivé znamení na obzoru, vycházející kříž, který mě tak silně upomíná na mé dítě, bych chtěla uctívat!«

Nannu téměř přemohlo dojetí. Nedala však na sobě nic znát, přestože i ona spatřila úkaz na obloze.

Aloe nyní hromadila prožití za prožitím. Přicházela za sebou v rychlém sledu a silně se stupňovala. Duchovně i pozemskými smysly Aloe poznávala věci, s nimiž se dříve nikdy nesetkala.

Vypadalo to, že dobrotivá, ale cílevědomá ruka uchopila kormidlo loďky jejího života a vede ji neznámou zemí s takovou silou a s takovým spěchem, jaké jí samé nebyly vlastní.

Den ode dne se při tom cítila zdravější, byla radostnější a volnější, jistější a jasnější… teprve teď se stala člověkem. Práce se jí dařila; co vzala do ruky, to mělo úspěch.

Učila se také hrát na strunný nástroj a zabývala se uměleckým vyšíváním. Všechno se jí dařilo rychle, jistě a bez námahy. Často vděčně sepjala ruce, ale nenacházela slova. Před jejím vnitřním zrakem se v takových chvílích objevilo světlé znamení kříže na zlaté večerní obloze, Nemohla na ně zapomenout.

Isidini kněží se připravovali na slavnost. Byla to jedna ze slavností, na kterou měli přístup pouze zasvěcení.

Dny před slavností byly věnovány horlivým přípravám. Dvacet čtyři hodin před dnem slavnosti však museli všichni ustat v činnosti.

Amon-Asro navštívil Aloe. Stál s ní ve sloupové síni před jejím pokojem a hleděl dolů do zahrady, kde se tiše a bez přestání snášely k zemi zlatožluté listy.

»Toto je doba zralosti, Aloe! Nádherné plody dozrávají k Isidině slavnosti. Kéž ti i tvůj plod přinese štěstí!«

Aloe přikývla:

»Cítím, že tomu ani nemůže být jinak, a pokud mi nepřinese štěstí, bude to jedině mou vinou.«

»Ve dnech mateřství jsi otevřela svou duši a vím, že zažiješ velkou radost. Mohu ti přát jen štěstí a požehnání. Ale máš pravdu, že hodně záleží na tobě, protože bohové se nikdy nesklánějí k člověku, aniž by od něho mnoho nepožadovali.«

»Pověz mi, Amone-Asro, znáš ty podivuhodné bytosti, které v noci sestupují z nebes dolů k pozemšťanům?

Znáš dárkyni slunečního světla s čepcem, který má vzadu cípy, a s rohem posetým hvězdami? Znáš světlem prozářená těla kolem ní? Znáš tu, která přede zlaté nitky, a také dárkyni síly a plodnosti, rozdávající ženám na pomoc i lásku, věrnost a čistotu?

Je ještě zářivější a čistší, protože se nespojila s hmotou jako Isis se sluncem. Působí v říši, kde se všechno zdá být teprve ještě pojmem.

Poznávám stupeň za stupněm a vždy se ke mně blíží ženy z těchto sfér. Vaše kněžky konající službu jsou krásné a čisté, ve srovnání s těmito bytostmi jsou ale pouhými stíny.

Zjevují se přede mnou tak jasně a zřetelně, že se domnívám, že je všichni znáte. Jsou krásné a dobré. Přicházejí vždy v dobách vašich slavností?«

»Aloe, myslím, že se teď k této zemi sklánějí jako smilování nové pomoci, protože jsem nikdy nic takového neprožil.

Vedou tě moudřejší než já, starý kněz. Naslouchej jim. Já ti mohu dát jen zlomky vědění. Vždyť to, na co člověk přijde sám, nebo co se dozví dotazováním, je jen část veškerého dění. Když pak takto získané poznatky sestaví, zůstane mnoho mezer, které nikdy nedokáže vyplnit.

Uč se být trpělivá a mlčet, užívej a využij každý okamžik, pak ti bude dáno všechno samo od sebe. Tak chápej smysl zrání v přírodě, prožívej i je plně a při tom se mnoho naučíš. Pokud si přeješ zúčastnit se slavnosti Isidy, je ti to dovoleno, protože tě mohu počítat k zasvěceným.«

Aloe knězi poděkovala. Věděla, že účast na slavnosti je to nejvyšší, čeho se podle názoru věřících služebníků Isidy může člověku dostat. Všichni se radovali s ní.

Na bílých stupních před podstavcem, na němž stála zlatá socha Máti Isidy, ležely květiny vybrané krásy a takových tvarů a barev, tak svítivé a vonící, jaké mohly růst jen v požehnaných zahradách v péči zasvěcených služebníků. Svěží, a přece sladká vůně, v níž chvílemi převažovala vůně lilií a pomerančových květů, pak zase pronikavá vůně karafiátů a po jí jemný dech lípy, se mísila s vůní vonných látek spalovaných na opalizujících miskách. Misky stály na zlatých sloupcích v kruhu kolem Isidiny sochy, která se dnes spolu s bohatou výzdobou chrámu a s nepopsatelně krásnými rouchy třpytila jako klenot. Tím nejkrásnějším a nejčistším ale byly podle názoru Aloe přece jen květiny.

Vtom vstoupili prostřední branou do chrámu trubači, které vedl první chrámový sluha. Jejich pozouny zdobily široké zlaté pentle, na nichž se leskly barevně vyšité hieroglyfy. Trubači prošli pomalým krokem středem chrámu, pak se rozdělili na dvě řady a vystoupili, jedna řada zprava, druhá zleva, nahoru na zakrytý kůr.

Po trubačích následovali zpěváci s malými zlatými harfami a v bílých oděvech. Byli to vážní muži s bílými páskami kolem čela. Měli dlouhé vlasy i vousy. Také oni vystoupili nahoru. Znovu zazněly fanfáry. Vešly bíle oděné ženy vykonávající pozemskou službu. S kyticemi květin v rukou se rozestavily v určitém pořádku kolem oltáře a po obou stranách chrámu.

Aloe vstoupila do chrámu z boku v doprovodu několika starších žen. Měla na sobě bílé roucho a byla pečlivě zahalená.

Nanna zůstala vedle ní, i když jindy vykonávala úřad kněžky. Pověřil ji tím Amon-Asro. Posadily se uprostřed před sochou Isidy.

Této slavnosti se jinak zúčastnili jen kněží a kněžky. Byly uzavřeny všechny brány. Po celém rozlehlém chrámu se rozhostilo ticho a pak se začalo chvět podobně jako tón. Toto posvátné, vyčkávající ticho patřilo k přípravě na vlastní slavnostní hodinu.

Kolem Isidiny sochy se začaly vznášet otáčející se světlé kruhy. Z vrcholu střechy slétl chvějivý paprsek oznamující, že slunce za chvíli dostoupí na polední bod. Drobounké částečky světla se třpytily a snášely se stále níž, až se dotkly čepce Matky Isidy, na jehož horní části byly znázorněny symboly.

Chrám se rozezněl hudbou. Pěvecký sbor, do jehož vyškolených hlasů se zvolna vmísily syté tóny strunných nástrojů, pěl hymnus na plodnost. Pak ze zlatých dechových nástrojů zahlaholily břeskné tóny vyjadřující vděčnost a rozechvěly celý prostor chrámu. Byl to hymnus zářivé síly, hymnus na slunce!

Za jeho hlaholného, rozléhavého zvuku vstoupili do chrámu kněží. Přišli z nejvnitřnější chrámové místnosti, kam jinak nesměl vstoupit žádný smrtelník. U malých bran stáli nehnutě jako sochy chlapci oblečení do zlatých oděvů.

Potom se otevřely prostřední dveře. Vyšel z nich Amon-Asro, následovalo ho šest kněží a po nich Isidiny kněžky. Všichni na sobě měli bílá roucha a nesli věnce z lotosových květů.

Ženy byly zahalené závojem. Přicházely zvolna ve dvou řadách se zvednutýma rukama a s obličejem obráceným vzhůru a stáčely se do půlkruhu, aby u nohou Isidy přijaly zářící misky, ve kterých doutnající vonné byliny vydávaly jemné obláčky kouře. Světlé misky v jejich rukou vypadaly jako třpytivé zvonky květin.

Obě řady žen se setkaly uprostřed před oltářem a kráčely spolu dál. Pohyb vzduchu způsoboval, že se světlé misky stále více leskly a doutnající byliny stále více svítily. Pestré proudy stoupajícího dýmu se chvějivě proplétaly a ve světle vysoko stojícího slunce na ně byla neobyčejná podívaná. Na temeni hlavy Matky Isidy zářil velký diamant z pokladu starého královského rodu. Jeho mocné záření se ve slunečním světle tisíceronásobně lámalo.

Náhle zůstaly něžné postavy nehnutě jako očarované stát. Nejvyšší kněz pozvedl svou hůl a z podstavce Isidiny sochy vylétl s šumotem nespočet bílých holubic. Kroužily kolem sochy, zatímco kněžky držely misky vysoko nad hlavou a monotónním hlasem zpívaly posvátné zpěvy.

Ze stran přistoupily kněžky vykonávající službu při obětech a podaly mísy s bylinami, ovocem a obilím. Plamenný sloup stoupal vzhůru k otvoru ve střeše chrámu.

Pak si kněz umyl ruce ve zlaté míse, kterou mu vkleče podaly dvě nejmladší panny, a jiné dvě mu lily ze zlatých džbánů vodu na ruce.

Začala druhá část slavnosti. Po chvalozpěvech následovala mystéria. Amon-Asro pozvedl ruce. Zástup kněží následoval jeho příkladu a přitom slavnostně prozpěvoval slovo »Isis«.

V prostoru chrámu se zvedl slabounký vánek a holubice se vznesly k obloze. Lidé v chrámu se sklonili hluboko k zemi.

Hukot zesílil. Jedině Aloe viděla, že celou síň naplnila nadpozemská záře.

Na tvářích kněží bylo vidět napjaté očekávání. Vystřídal je však výraz zklamání, protože neviděli zářit nadpozemské světlo. Kouzla jejich umělých pokusů tentokrát selhala a spojení s úrovní jemné hrubohmotnosti, které jindy vždy navázali, se neuskutečnilo.

Amon-Asro zde stál ve zbožném pohroužení a s důvěrou, byl ale bledý a čekal, jestli se Isis přece jen neskloní k lidem. Místo toho zpozoroval nad hlavou kněžny kruh světla, jenž se stále zvětšoval.

Kněžka, která jindy navazovala spojení se zásvětím, líčila mimozemské děje a zprostředkovávala příkazy z Isidiných úst nejvyšším kněžím, mlčela.

Tvář Aloe však zářila radostí. Spatřila totiž obraz andělské ženy s korunou! Vycházely z ní paprsky růžově zlatého světla a ty zatlačily nižší zjevení, která viděli kněží. Nepřipustily, aby v prostoru byly ještě jiné paprsky než jen tyto čisté paprsky z nejvyšších výšin.

Blaženě rozechvění se mnozí bezděčně sklonili před svatou silou, která se pulsujíc vlévala do jejich nitra, pokud se dokázali otevřít, a přinášela jim požehnání. Nezpozorovali však žádné z mystérií, která je jindy opájela. Prožívali čistotu, prostotu a jasnost slavnosti, jež vyvrcholila tím, že se jejich otevřené duše pozvedly a přijaly neznámé vlny síly z výšin.

Aloe věděla, že to všechno nezprostředkovala Isis, ale zjev z nebeských výšin. Snesl se z oněch posvátných říší, které byly domovem jejího dítěte. Její chápající duch se sklonil naplněný díkem.

Dozněly poslední zpěvy. Široce otevřenými branami chrámu odplynuly i vůně z misek, v nichž předtím hořel oheň. Všichni účastníci slavnosti a rovněž zpěváci opustili chrám. Jen sloužící kněžky procházely s důstojným klidem síněmi. Žádné hlasité, nevhodné řeči nerušily doznívající dojem z posvátných hodin. Tato úklidová služba byla právě tak službou Bohu jako služba během slavnosti.

Kněžky brzy sejmuly z Isidiny sochy skvosty a nádherná roucha. Stála na bílém oltáři v celé své prostotě a pouze jako umělecké dílo působila mnohem krásněji a vznešeněji než předtím.

Amon-Asro se vymanil ze skupinky kněží, kteří si pokradmu šeptali. Rozmlouvali o neobvyklém průběhu slavnosti. Nechtěl poslouchat spoustu nesprávných dohadů a řeči o tajných vědách.

Byl vážný. S úctou vzpomínal na tuto slavnost, která neměla naprosto nic společného s dřívějšími slavnostmi. Jedinečně vynikala nad dosavadní slavnosti, jež se podobaly spíše předvádění kouzelnických kousků než náboženské slavnosti.

Zabýval se myšlenkou pořádat v budoucnu slavnosti vždy v tomto novém duchu. Věděl ovšem, že narazí na odpor. Vzpomněl si na některé kněze, kteří dosáhli velkých úspěchů v přitahování zářivých sil a v provádění pokusů s hypnózou i telekinezí, tedy schopností vyvolávat pomocí vůle mechanické účinky, například pohyby. Zabývali se těmito vědami s fanatickou vytrvalostí a mysleli si, že jsou velmi mocní. Lidé se jich také skutečně obávali a faraón je podporoval, protože svými kouzly dovedli ovládat lid.

Vystoupit proti těmto mužům nebo omezit jejich činnost bylo téměř nemožné. Pro něho, nejvyššího a jistě nejvýznamnějšího Isidina kněze, by to znamenalo totéž co pokus o sebevraždu.

Bylo mu jasné, že všichni, kdo zastávají stejný názor jako on, by z chytrosti a opatrnosti mlčeli. Proto by zůstal se svým předsevzetím – projevit sílu svého přesvědčení a jednat podle něho – opět osamocený.

Pohroužil se do svých hvězdných výpočtů, aby pro tento záhadný případ našel vysvětlení, poučení a radu. Teprve pak hodlal celou věc uvážit.

Rozvinoval list za listem hustě popsaného papyru, psal, počítal a kreslil. Pak dlouho hleděl zamyšleně před sebe. Získával stále víc nových poznatků. Vzal si k ruce svůj vlastní horoskop a horoskop faraóna, aby porovnal postavení planet. Nad domem vládce, ohroženém mocnými nepřáteli, se stahoval temný osud.

I v jeho horoskopu byly aspekty v podobném postavení. Jestliže si z nich vezme ponaučení, může dosáhnout vysoké duchovní moci.

Poznal vliv záření hvězd tak jasně, že si uměl s pomocí mnoha starých pravidel, která pocházela ještě z dob předků uctívajících Světlo, vyložit podivuhodné souvislosti. Dosud mu ale k tomu ještě mnoho chybělo. Teď se najednou zdálo, jako by mu byla z očí sejmuta tajemná páska, jako by se v něm otevřela komůrka, která byla do té doby zavřená a tmavá.

V jeho duchu zavládl den, jasný den! Ještě netušil celou souvislost a podstatu všech těchto dějů, ale cítil v sobě žhavou touhou zkoumat. Připadalo mu, že se jeho věda teď stala službou Bohu.

Tak věční budovali čistý kruh Světla k přijetí malé lidské květiny, která měla brzy spatřit světlo země.

A Isidin kněz se znovu přistihl při tom, že jeho myšlenky spěchají k ní, i když se ještě vůbec nenarodila. Světlo, které zřetelně viděl stát nad mladou matkou, mu bylo novým důkazem, že se zde chystá něco velikého.

Otevřel proto knihu »Aloe«, aby studoval její znamení.

Viděl v nich pád panovnického rodu a sledoval, jak jakýsi duch dosahuje pomocí nové síly Světla vzestupu. Světlé zjevení, k němuž došlo při příchodu Aloe do chrámu, bylo východiskem výpočtu. Ten mu řekl, že znamení Aloe byla tehdy stejná jako v hodině dnešní slavnosti: v domě dětí se vyskytoval paprsek síly z nebeských výšin.

Bylo mu jasné, že se zde uplatňuje vliv hvězdy, kterou ještě nezná, protože ji nemůže vidět pozemským zrakem. Tato hvězda zřejmě vysílá k zemi vysoké duchovní záchvěvy, nejspíš je jí svěřena péče o to, aby přicházející dítě dobře prospívalo.

Amon-Asro poznal, že on, Aloe a Nanna jsou jediní, které v okamžiku, kdy slunce během slavnosti dosáhlo nejvyššího bodu, hvězdné proudy povzbudily, povznesly a dovedly k poznání. Ostatní vlivní kněží museli tyto proudy cítit jako tísnivý tlak, a nemohli jim proto rozumět. Kněžka, která měla nahlas oznamovat, co sdělila Isis, měla v této osudové hodině zastřeného ducha.

Tak směl moudrý kněz Amon-Asro vytušit ze záření hvězd příchod velkého bodu obratu.

Nanna věnovala kněžně velkou péči. Silné prožití Isidiny slavnosti kněžnu hluboce dojalo, takže potřebovala péči a klid.

Aloe stále jasněji slyšela duchovním sluchem a viděla duchovním zrakem, jaké dění nastane na této zemi. Vše, co jí o něm bylo zjeveno slovy nebo duchovními obrazy, vyprávěla knězi a kněz to srovnával se svými horoskopy. A hle, stále zřetelněji z toho vyvstával obraz důležitých duchovních a pozemských událostí v Egyptě.

Bylo to v době, kdy hladina Nilu stoupla
[2]
a valily se jím mohutné proudy vod. Posvátný ostrov omývaly šedé, klokotající víry. Světlo slunečních paprsků, pronikajících hustými závoji mraků, měkce a teple spočívalo na hladině řeky. Nad korunami stromů se táhly dusné, jemné páry, jako kdyby bytostní chtěli neúnavně činnými prsty natkat světle šedé tkanivo, aby před zraky světa skryli utajený, čistý počátek pozemského života.

Jednoho dne vlny vystoupily tak vysoko, že těsně obklopily síně. Krásné sloupy a přístavby byly již napůl pod vodou.

V posvátných síních i na dlouhých chodbách budovy žen se ozývaly tiché krůčky lidí spěchajících z místa na místo a v chrámu se před zlatou sochou svaté Máti konaly tiché modlitby. Nad Isidiným chrámem se rozprostíral mír.

Na stromech tiše zpívali ptáci. Jejich vábivé, líbezné hlásky pronikaly otevřenými síněmi až k ženě, která naplněná úzkostí, a přece s radostí ležela v bolestech. Po boku měla věrné strážce: pomáhající ženy a moudrého lékaře.

Projevovalo se působení svaté Boží lásky a Boží vůle. Všechny bytosti to byly schopny vytušit a radovaly se, neboť světu se zrodila čistá květina, která měla všem ženám přinést spásu a zakotvit na zemi čistotu a věrnost pocházející ze Světla, aby podle vůle Boží na zemi opět prospívaly. Měla se splnit prosba, která byla přednesena ve věčnosti.

Příroda se otevřela. Isis, svatá Máti, připravila půdu, aby Astarté mohla znovu sestoupit dolů.

Všechny pomáhající síly Světla se nyní mohly opět spojit se zemí, neboť čistota se vtělila do pozemského těla. Sférami zazníval jásavý zpěv.

K lůžku kněžny Aloe přistoupil kněz Amon-Asro. Byl první, kdo položil ruku na malou hlavičku porostlou hedvábnými vlásky, kterou nebylo v bílé jemné zavinovací peřince téměř vidět. S vroucí radostí držela matka své děťátko v náručí.

»Nezasvětím ji Isidě, kněžno!« prohlásil Amon-Asro. »Náleží vyšší síle, kterou musím teprve poznat. Dovol, abychom provedli nezbytné obřady a uspokojili tak kněze. Nelze se vyhnout slavnosti v chrámu, ale může se konat později a v největší tichosti.«

Pak pošeptal Nanně:

»Teď musí být naší největší starostí stav matky a dítěte. Zůstávej neustále u kněžny, i v noci.«

Aloe byla tak unavená, že nemohla ani zvednout hlavu. Úsměvem beze slov poděkovala moudrému knězi za jeho otcovskou dobrotu. Jakmile odešel z pokoje, zavřela oči. Matku i dítě zahalil hluboký, posilující spánek.

Záplava na Nilu dosáhla vrcholu. Šedožluté vody hučely a valily se dál a dál. Přesto na Nilu panoval nejčilejší lodní provoz, protože byl hlavní obchodní cestou vedoucí z jihu na sever až k moři.

Zezdola od řeky zazníval zpěv až do tichých síní, kde ženy z Isidina chrámu s láskou pečovaly o malou Nahome a její matku. V rozvířeném proudu řeky pluly kolem ozdobené lodi.

V šedých zpěněných vlnách se podobna příšerám valila mohutná těla uhynulých zvířat: slonů, buvolů a nosorožců. Na březích stáli rybáři a vytahovali z vody různé cenné věci, které uplavaly majitelům. Kolem pluly i transporty vojáků a mnoho lodí se zajatci.

Rytmus pozemského života začal opět zvolna pronikat z hladiny Nilu až k omilostněným duším.

Zanedlouho se měla Nahome, dítě Světla, probudit k pozemskému utrpení. Brzy nato pak měla záplava pohádkového štěstí pozvednout toto něžné lidské dítě z malého knížecího dvora do zářivého jasu jedné Boží říše!

Amon-Asro sedával ve dne v noci, až ho pálily oči, nad svými papyry. Pronikla jím totiž nesmírná síla a nutila ho, aby vyzkoumal, jaký osud bude dítě mít. Připadalo mu, že dostal velký úkol.

Poddal se svému nepochopitelnému vnitřnímu nutkání natolik, že si už nemohl připouštět jakékoliv kritické otázky rozumu.

Přesto nezapomínal na žádnou ze svých povinností, které měl jako nejvyšší Isidin kněz. Ke všem, kdo mu byli podřízeni, byl přísný a spravedlivý, plný dobroty a vlídnosti. Byl to opravdový otec, rádce a přítel, patřil však i k nejmoudřejším a nejzkušenějším mužům v politice, náboženství a vědě. Amon-Asro neměl čas v noci spávat. Právě v tichu noci se zabýval prací, která mu pak ve dne přinášela velké úspěchy.

Teď ale stál před úkolem probádat život, který měl začátek ve výšinách, jež byly jeho chápání nedostupné. Mudrc zeskromněl, když zaznamenával znaky hvězd, které byl dosud schopen poznat, do čtverce rozděleného jemnými čarami a když kreslil kruhy a vypočítával aspekty.

Nahoře, uprostřed nebe, bylo velké slunce. Zakreslil je modrou barvou a kolem něho namaloval zlaté paprsky. Pak se mu zjevily neznámé znaky. Z neodkladné nutnosti je zachytil pisátkem, ale vůbec nechápal jejich smysl. Podobaly se však chaldejským znakům pro slunce, měsíc a hvězdy, které geometrickou formou vyjadřovaly jejich charakter a záření. Zcela pohroužen do zachvívání těchto zákonů záření poznal mnohé, co mu umožnilo vytušit a objevit nové cesty.

Když pochopil tato neochvějně logická vysvětlení, která mu ukázal horoskop dítěte starého několik dní, našel cestu k jedinému Bohu. Našel cestu k Bohu a poklekl před ním v děkovné modlitbě plné bázně a úcty!

Kdosi však sledoval posvátně vážnou činnost nejvyššího kněze nepřejícným pohledem. Byl to druhý kněz Jech-tú, který se díval na život očima pozemské ctižádosti.

Byl považován za jednoho z největších egyptských mágů a jeho síly mu podle jeho mínění dávaly právo, aby sám ovládal náboženství i říši. Nenáviděl faraóna; nenáviděl vůbec všechny, kdo kromě něho měli nějakou moc. A protože on sám měl v tichu svého chrámu jen omezené pole působnosti, zmocňoval se ho neklid. Chtěl za každou cenu dosáhnout vážnosti, moci a vlivu, ať je to kdekoliv. Proto se vloudil, kde to jen bylo možné, do nejrůznějších kruhů v Egyptě a ničeho se nebál.

Měl jen jediného nepřítele, který byl nebezpečný, téměř tak mocný jako on a přitom úlisný jako had. Byl to jeden z faraónových přátel: Eb-ra-nit.

Do Isidiny slavnosti sedával Jech-tú dlouho do noci ve své pracovně. Zadumaně rozvíjel jeden papyrus za druhým a ve všech svých zchytrale sestavených dílech hledal vysvětlení, proč zcela selhaly pokusy, které se mu jindy hravě dařily.

Stále hlouběji se rýsovala ostrá vráska mezi jeho očima, stále trpčí byl rys kolem úzkých, zkřivených úst. Pichlavě černé oči, které jindy plály alespoň nadšením nad vlastním umem, pohlížely zachmuřeně vzhůru. Úzká, podlouhlá, vyholená hlava s protaženýma, trochu špičatýma ušima se skláněla jako pod neviditelným, těžkým tlakem.

Namáhavé a těžké byly rozumové boje o věc, kterou bylo možné pochopit jen vyšší moudrostí. Co mu byly platné jeho domnělé schopnosti, jeho vědění! Klíč k tajemství této Isidiny slavnosti nemohl nikdy získat vzdorováním, nemohl mu však být ani darován, protože se uzavřel Boží síle.

To Jech-tú nevěděl. Tápal v tmách a zaplétal se do fantastických dohadů. Nakonec byl blízko zoufalství. Věděl jen o jednom, kdo by mu mohl všechno vysvětlit. Byl to Amon-Asro. Ale jeho umíněnost, pýcha a ješitnost mu nedovolily, aby se ho zeptal.

Jako větřící dravec obcházel kradmo kolem příbytku kněžny. Byla mu trnem v oku a již proti jejímu přijetí k Isidině slavnosti se bránil ze všech sil. Teď se snažil přiřknout jí vinu na »narušení slavnosti«. Stále více zabředával do podezření vůči Aloe. Pro ženy proto bylo štěstím, že nemohl o ničem rozhodovat, a stejně tak bylo dobře, že v této době měli kněží zakázáno opustit Isidin ostrov. V chrámu totiž všichni podléhali přísným zákonům.

Nanna, která nade vším bděla, viděla, jak se shlukuje tento hrozící mrak, a varovala nejvyššího kněze.

»Vím o tom, Nanno, ale nemohu mu pomoci. Nikdy to nepochopí. Kdybych ho zasvětil do vyššího vědění o duchu a zdroji všeho života, z něhož trvale čerpá sílu, a přece jej nevyužívá, použil by toto vědění jen jako zbraň proti nám, protože jeho duch se stále více zatemňuje. Chci ho v dobrotě vést dál, snad ho budu moci alespoň uchránit od hlubokého pádu.«

Amon-Asrův hlas zněl vážně. Nanna k němu smutně vzhlédla.

»Když vykládá ostatním kněžím své fantazie, mám jen starost o kněžnu i o dítě.«

»Toho se nebojím, Nanno. Někteří jsou sami příliš ješitní, než aby věřili jeho slovům. Ostatní jsou čistí a drží se mého výkladu. Buď trpělivá, Nanno, a nedělej i ty chybu, že bys ze starosti o Aloe a její dítě chtěla zadržet vývoj.

Podívej, velká změna všech pojmů a názorů, ke které teď dojde, jak mi naznačují naše aspekty, bude přinášet a vyvolávat konflikty. Současné konflikty jsou předzvěsti a bude jich přibývat. Lidé, kteří půjdou cestou Toho, který přijde, budou muset kráčet krví a utrpením, nebezpečím a smrtí.«

Nanna věděla, že Amon-Asro mezi ně počítá i ji. Vděčně přijala jeho ponaučení i výtku a uložila je ve svém srdci.

Neustálý déšť a bouře, které se vždy náhle přehnaly, pomalu ustávaly. Zpočátku neznatelně, potom ale stále rychleji záplava opadávala. Na březích řeky radostně a vděčně hořely posvátné ohně. K nebi zněly chvalozpěvy a chvalozpěvy patřily i posvátnému otci Nilu, který obdařil zemi svým výživným bahnem.

Nad zahradami se šířil nasládlý, pronikavý zápach z ryb. Zvedl se čerstvý severní vítr a hnal výpary před sebou. Z vody vystoupily stromy s kmeny pokrytými bahnem a keře pomalu zvedaly hluboce ohnuté větve. Přeháňky, které se ještě občas přehnaly, z nich smyly tíhu bahna. Na ostrově se lidé i zvířata radovali z toho, že mají větší volnost pohybu.

Aloe trávila dny se svým dítětem v krásných tichých zahradách. Po boku měla Nannu jako věrnou průvodkyni a přítelkyni.

Nahome vůčihledně rostla. V jejích očích zpočátku býval zářivý výraz vědění, o němž ústa dítěte nemohou nikdy vyprávět, protože s možností mluvit zároveň začne blednout vzpomínka na původ jeho ducha. V těchto zářivých očích sice zůstal tajemný lesk, překvapivě rychle se v nich však objevil i výraz zralosti.

Malé tělíčko, které nezavinovali podle tehdejšího zvyku jako mumii, ale mívalo na sobě teplé a volné oblečení z lehké jemné látky, blaženě oddechovalo. Velmi útlé, ale zdravé ručky a nožky dítěte byly v neustálém pohybu. Někdy se zdálo, že svýma zářivýma zlatýma očima spatřilo něco zcela zvláštního, podivuhodného.

Je možné, že Nahome tehdy ještě viděla světlé bytosti, které hned po jejím narození naplnily dům i zahradu a vyskytovaly se stále kolem ní a její matky. Byli to přátelé, které jim Pánova láska poslala na šedivou zemi.

Dny plynuly v klidu a kráse, jeden podobný druhému. Mladá matka nemyslela na nic jiného než na dítě a nemohla se na ně dosyta vynadívat.

Tak jako předtím sloužila vývoji jeho těla, začala teď pečovat o jeho růst. První část jejího úkolu byla splněna a mohla se opět zvýšenou měrou věnovat duchovním zájmům.

Amon-Asro s ní zatím nemluvil o svých pozorováních. Věděl, že čas k tomu dosud nenadešel. Jen ať se ještě těší z mateřského štěstí. Chtěl ji upozornit na její odpovědnost teprve tehdy, až to bude nutné. Přesto věřil, že Nahome půjde nejjistěji, když ji ponechá neovlivněnou. Uvědomil si, že si sama zvolila a vzala na sebe velký úkol.

V jeho hvězdných znameních mu byla oznámena návštěva ducha, který ještě žije v pozemském těle. Amon-Asro čekal, co přijde. Vtom se mu ve třpytivém světelném kruhu zjevil obraz muže, který se jmenoval Is-ma-el.

Zralá duše kněze tak prožívala zázrak za zázrakem.

Ke slunnému štěstí na ostrově se ale již začalo blížit temné předivo. Mág Jech-tú přišel k nejvyššímu knězi, aby si s ním promluvil.

Amon-Asro zachoval chladný klid, takže Jech-tú se zapletl do dlouhých úvodních řečí, které neodpovídaly jeho obvyklému chování.

Amon-Asro rozvážně čekal a ponechával knězi čas, aby vyslovil první otázku. Věděl totiž, že je pro něho těžká.

Pokrytec víc a víc ztrácel skepticky povýšený klid. Amon-Asro stále klidněji, chladněji a zdvořileji odpovídal na jeho otázky. Náhle však, když se Jech-tú rozhodl, že dnes rozhovor ukončí, Amon-Asro zasáhl:

»Ale teď k věci, Jech-tú! Naše rozmluva už trvá dlouho. Chtěl sis se mnou promluvit o něčem jiném než o počasí a zákonném pořádku.«

Opět nastala rozpačitá pomlka a pak ze sebe Jech-tú vypravil chraptivým hlasem:

»Takže když dovolíte, vznešený knězi Isidy, zajímalo by mě, odkdy je Isidin chrám útulkem dětí? Je vhodné zdržovat hosta ještě déle?«

»Věděl jsem dobře, že nadhodíš toto téma, ale nevím, odkud se bere tvá starost. Zatím jsem vždy hájil Isidino právo a chránil chrám i dům podle povinností nejvyššího kněze. V mém jednání nelze najít chybu, to dobře víš! A víš i to, kdo je kněžna a že sám faraón mi ji svěřil do opatrování.«

»Ano, ovšemže ano, myslím si však, že to bylo míněno jinak.«

»Vyložit si, jak to bylo míněno, je v kompetenci toho, komu byl příkaz udělen. Odkdy chtějí moji kněží mudrovat o mých rozhodnutích? Isidiny síně jsou podle zákona útočištěm a záštitou čistoty a nevinnosti, proto zde čistota a nevinnost smí pobývat. Ale faleš a plíživý jed se nemohou v těchto zdech dlouho udržet! Z toho vidíš, že kněžna je pod ochranou Isidy, jinak by zde už nebyla.«

»Proč tedy bohyně za její přítomnosti odepřela mystéria?« podotkl číhavě mág.

Mohutný velekněz, převyšující ho o celou hlavu, stál klidně před ním a měřil si ho pevným, pronikavým pohledem.

»Tvé výklady o této věci už přece kolují mezi vámi. Tak proč se o tom ještě zmiňuješ? Já ale tvrdím: co si o tom myslíte, je nesprávné. Mystéria nejsou znesvěcena a znečistěna. Sama čistota zbavila nečisté prostředky síly. To je vysvětlení záhady!«

Jech-tú se mlčky, se sevřenými rty uklonil. Hromadily se v něm zlé myšlenky.

»Jestliže si ale myslíš, Jech-tú,« pokračoval Amon-Asro, »že si musíš hrát na soudce mravů a zastávat se magie proti čistému uctívání Boha za této slavnosti, klidně to zkus. Přijímám tento boj!«

S těmito slovy opustil kněze s jeho temnými myšlenkami a zamířil do domu.

Za několik měsíců povolal faraón kněžnu Aloe zpět do jejího paláce. Ve zdvořilém dopise oznamoval, že vojsko odrazilo souseda, který vtrhl do země, a brzy se vrátí.

Aloe zaplavila vřelá radost, protože její manžel byl jedním z vojevůdců. Takže se s ním brzy shledá! V té chvíli se ale ozvaly starostlivé myšlenky: musí opustit posvátný ostrov, má přivézt své milované dítě do blízkosti faraónova sídla a vydat je nebezpečí, že je někdo tajně probodne dýkou nebo otráví. Má je přivést do místností, do přepychových zahrad a síní, které jí vždy připadaly neútulné, působily na ni tísnivě a dokonce jí naháněly hrůzu!

Dlouho neznala pravou příčinu své úzkosti. Nyní pod Amon-Asrovým vedením hluboce nahlédla do poměrů v této říši a získala mnoho poznatků o tom, jak spolu souvisí všechno dění v ní. Ale ať k tomu dojde, ať víry života vtáhnou ji i její dítě do osudu, který je jim předepsán… mají na tom uzrát, uvědomila si teď, musí to vést k vysokému cíli.

Bylo jí zatěžko odloučit se od tichého ostrova a přátel. Se srdcem naplněným bázní čekala na chvíli, kdy bude moci promluvit s nejvyšším knězem.

Amon-Asro jí to usnadnil.

»Kněžno, hledám tě. Hvězdy mi oznamují, že tebe i dítě čeká brzy změna. Neboj se! Záření jsou příznivá a poznáš, že i tam vás bude obklopovat ochrana ducha z vysokých úrovní.

Nikdy ale nezapomeň, že teď patříš do jiného kruhu. Tam, kde pobývá Nahome, budeš moci i ty žít věčně v míru. Tak je to uvedeno v zákonech pramoudrých čísel, která nelze změnit, i hvězd, jež není možné posunout. Člověk je nezkřiví, ať dělá, co chce.

Drž se toho, co máš, a nedej se zmást zlobou světa. Kdo získal u Isidiných bran sílu věrnosti, kdo v sobě chová čistotu a lásku, ten nemůže zahynout.«

»Kdy se budeme muset rozloučit, Amone-Asro?«

»Tři dny předtím, než bude měsíc v úplňku.«

»Ať je tomu tak, jak říkáš,« připustila Aloe a do očí jí vstoupily slzy. »Budeme vás moci občas navštívit?«

»Isidin chrám i dům jsou určeny k tomu, aby byly domovem Nahome. Dbej o to, aby její mladý, probouzející se duch na tyto zahrady nikdy nezapomněl, dokud nenajde svůj pravý domov. Z tohoto dítěte budeš mít radost, jeho překypující život tě strhne s sebou. Dbej o to, abys nikdy, ani ve velkém utrpení, nepřekážela její radosti, protože radost je na této temné zemi pro Nahome dechem života.

V radosti a činnosti se bude rozvíjet. Ať jí život přinese v lůně budoucnosti cokoliv, všechno vítězně překoná!«

Dům byl slavnostně vyzdoben k přivítání své paní.

Věrní služebníci s radostí očekávali ji i malé děvčátko.

Jak jinak se teď Aloe jevil pochmurný dům a mlčenlivý park s mohutnými palmami!

Matka a dítě často sedávaly u řeky. Tam také Nahome zkoušela udělat své první krůčky. Když se kníže Abheb vrátil s bohatou kořistí a mnoha otroky domů, mohlo mu již jeho dítě, které dosud neviděl, běžet naproti.

Čas rychle plynul. Z dítěte, které zpočátku jakoby žilo víc v nebi než na zemi, vyrostlo živé děvčátko.

Nahome ráda sedávala v teplém písku u řeky a hrála si s blýskavými ještěrkami. Vyhrabávala také v písku hluboké rýhy, plnila je vodou a pouštěla po ní velké květy.

U malé čilé dívenky se brzy projevila vlastní vůle. Byla vždy veselá a přívětivá, ale rozhodná a dělala jen to, co se jí líbilo. Nahome nebyla nikdy plačtivá nebo mrzutá. Jestliže jí něco zakázali, uměla se přes to poslušně a lehounce přenést, ale s o to větší vytrvalostí a přívětivostí podmaňující si srdce se brzy ke svému přání vrátila. Jen zřídka však žádala něco, co jí muselo být odepřeno.

Stará Tonny, její osobní otrokyně, s ní uměla výborně vyjít. Když bylo nezbytně nutné, aby se rodiče účastnili slavností pořádaných u faraónova dvora, opatrovala ji často celé dny. O to více oblažující pak bylo shledání.

Aloe chtěla pro Nahome hledat družky, s nimiž by si mohla hrát, protože živé dítě zatoužilo po společnosti. Při jedné návštěvě Isidina chrámu se o tom zmínila knězi Amon-Asrovi. Kněz ale zavrtěl hlavou.

»Nenajdeš nikoho, kdo by se k ní hodil. Brzy bys cítila velkou propast, která je mezi ní a ostatními dětmi. Daruj jí radost, pak bude stále šťastná a ráda se obejde bez lidí.

Prozatím nejsou v jejím životě žádní lidé, kteří by byli schopni se s ní sblížit, mimo tebe a nás zde na ostrově. Teprve s dobou její pozemské zralosti přijdou ti, kdo jí rozumí.«

Také v Isidině chrámu se leccos změnilo. Přišli noví kněží a Jech-tú zde již nebyl.

Byl povolán k faraónovi, aby dal své umění do jeho služeb. Ve velkém chrámu zastával svůj úřad velmi horlivě a jeho bezmezná panovačnost dosáhla uspokojení.

Amon-Asro dobře věděl, že se odtamtud snaží získat nad Isidinými kněžími moc. Dokud ale Amon-Asro žil, nepodařilo se mu to. Amon-Asrův duch i tělo byly až do vysokého věku naplněny požehnáním hodin, v nichž směl Nahome otevřít bránu k pozemskému životu. Moudrost a vědění v něm dosáhly plného rozkvětu a těšil se z ovoce své činnosti. Vychoval nové žáky a nové kněze. Isidino sídlo se za jeho vlády stalo střediskem duchovní moci. Umění rozkvetlo do krásy a šířilo se odtud po celé zemi.

Isidin ostrov představoval silný protipól ostatního Egypta směřujícího stále více k úpadku. Lidé o tom ale ještě nic nevěděli.

Amon-Asro měl pravdu. Léta plynula pro Aloe a její dítě v blažené harmonii a tiché radosti.

Nahome již začala projevovat živý zájem o rozhovory mezi svou matkou a Nannou, které slyšela. Když obě ženy seděly na zahradě a mluvily o vážných otázkách, tiše si hrála s květinami. Téměř si nevšimly, že Nahome jejich rozpravu sleduje, protože se jim zdálo nemyslitelné, že by to tak malé dítě dokázalo.

I když byla Nahome zabraná do hry, stále rozhovor žen vnímala. Mluvily o duchovních věcech, o tom, že se blíží činná Vůle, o síle Božího Světla, které jako bouře smete z této země všechno temné a ošklivé a vítězně rozšíří spravedlnost a lásku. Povídaly si o hvězdách i o Amon-Asrových spisech a od této chvíle žila v Nahome myšlenka:

»Vznešené Světlo musí přijít, zlo musí zaniknout. Chci číst spisy, a proto si přeji, aby mne Amon-Asro naučil číst.«

Toto horoucí přání naplnilo Nahome a podpořila je i vzpomínka na její určení, která přitom poprvé probleskla její myslí. Touha se v ní nevědomě stala chtěním, a co Nahome chtěla, toho dosáhla.

Proto naléhala na matku, aby jí dala Amon-Asra za učitele.

Matka však zavrtěla hlavou:

»Dítě, na to je ještě příliš brzy. Ale zeptám se ho, možná, že se budeme moci do něčeho přípravného spolu pustit.«

Po tom však Nahome netoužila.

»Buď se budu učit číst tak, jak se má, nebo vůbec ne!«

To byla její odpověď. Aloe se obrátila s touto záležitostí na kněze.

»Nahome to dokáže,« potvrdil, »ale jiným způsobem, než je to všeobecně obvyklé. Až uvidí pomůcky lidí, procitne vědění, které je v ní uložené. Jen musíme začít písmem, které bylo čistě převzato z ducha, například chaldejským.

Dovol, abych Nahome vedl, bude stačit jen několik hodin a pak se už bude moci sama naučit, co bude potřebovat. Jen tak z toho také bude mít radost, jen tak z toho může mít užitek.«

Aloe poděkovala a byla šťastná. Ještě nikdy neodešla od Amon-Asra s prázdnou a bez pomoci.

Tak opět zůstaly jako hosté na Isidině ostrově. Všichni měli radost, zejména ale Nanna a Nahome, které spojovalo vřelé přátelství.

A brzy seděla Nahome s planoucími tvářemi a zářícíma očima u nohou starého kněze. V ručkách držela voskovou tabulku a pisátko a s velkou námahou malovala písmena, která jí Amon-Asro kreslil do písku.

Obzvláštní radost jí udělali holubi, kteří v bělostných hejnech obletovali bílé chrámové sloupy. Stála s miskou a sypala jim zrní. Brzy byli tak dobrými přáteli, že již nevzlétli, když k nim Nahome přišla.

Faraónovy výpravy za kořistí a pohraniční šarvátky nepřinesly nic dobrého. Vojsko, které vlivem bojů a loupeží zesurovělo, nechtělo odpočívat. Mezi vojáky propukaly stále hádky a spory. S pouště přicházelo mnoho prohnaných, náhodně vzniklých band, jež rády prohledávaly místa, kde se odehrály boje.

Paláce musely být proti nájezdům z pouště opevněny, města bylo nutné zvlášť chránit. V Egyptě se hodně stavělo a ve velkých cihelnách muselo nesmírné množství lidí pracovat jako zvířata.

Nahome nikdy nepoznala temnou stránku svého domova. Myslela si, že to musí být tak, že lidé bydlí v nádherných palácích a každému padá do klína hojnost květin a ovoce i láska rodičů a přátel.

Vždyť byla ještě maličké děvčátko. A přece! Kolem jejích jemných úst jí často bolestně zacukalo a oči jí potemněly. Taková hnutí ji vždy zasáhla jako temný stín. Tak se v cítění Nahome ohlašoval s tichým napomenutím její osud. Občas cítila nepatrnou úzkost, téměř si ji ale neuvědomovala. Dvojnásob vřele se pak vždy chopila přítomné chvíle.

Svou čistou dětskou duší prožívala každou krásnou minutu a její přítomnost byla darem pro každého, kdo směl pobývat v její blízkosti.

Kníže Abheb býval často mimo domov, protože ho jeho služba volala, aby držel stráž na opevnění hlavního města. Přesto se Aloe nechtěla přestěhovat z osaměle ležícího malého zámku do faraónova paláce. Ani Amon-Asro k tomu neradil.

»Ve vašich horoskopech vidím, že se osud Nahome zauzluje. Ve tvém životě dojde k převratné změně, která je duchovně neodvratná, předem určená a chtěná. Rozuzlení může být zdrcující – pro Nahome však bude znamenat štěstí!

Ty, Aloe, napni všechny síly a mysli na cestu dítěte, abys kvůli své bolesti neklopýtla. Musíš být tvrdší, bezpodmínečně tvrdší a k sobě přísnější, jinak budeš velmi trpět. Až tě potká bolest, neustále na to mysli. Vyzbroj se!«

Výstražně zasáhla tato slova duši Aloe. Tak vážně k ní Amon-Asro ještě nikdy nemluvil. Velmi ji to znepokojilo. Poskytl jí ale současně oporu:

»Mysli na cestu svého dítěte!«

Tuto oporu nechtěla nechat nikdy padnout.

Opět odjížděly domů. Amon-Asro stál dole na břehu a zdravil je. Doprovázelo ho několik žen, mezi nimi Nanna.

Vysoká postava nejvyššího kněze se slabě zachvěla a Nanna prohodila:

»Kéž bych mohla jet s nimi, Amone-Asro! Cítím, že je to má povinnost.«

Tázavě na ni pohlédl svým jasným zrakem, jako by čekal, že se odváží tohoto velkého kroku. Pak se obrátil a vybídl ji:

»Pojďme nahoru.«

Nahome krátce pobývala na ostrově právě v době svých sedmých narozenin. Během této doby uzrála o léta.

Když si Aloe vzpomněla na první týden pobytu, kdy Nahome seděla na zahradě a hrála si, a potom v myšlenkách sledovala další týdny, během nichž dítě naslouchalo Amon-Asrovým slovům, uvědomila si, že doba strávená na ostrově byla dlouhá a obsahově bohatá. Každá minuta byla vyplněná krásným, cenným prožíváním.

Její dítě chápalo a uzrávalo mnohem rychleji než jiné děti tohoto věku. Přitom Nahome zůstala dětsky čistou bytostí, a proto byla tak neobyčejně přitažlivá.

Po návratu viděla své okolí novýma očima. Připadalo jí menší, chmurnější, hutnější a těžší. Přesto si všímala všeho pozemsky krásného a měla smysl pro barvy a tvary. S bdělým zájmem procházela místnostmi svého otcovského domu a již nebyla pohroužená do dětských snů, které se odehrávaly střídavě na zemi i na nebi.

I světlí pomocníci, kteří ji pečlivě vedli, byli zřejmě jiní, vážnější. Neviděla je už. Dospěla v pozemském prostředí k sebeuvědomění. S velkou radostí ze života, která jí byla vlastní, se nyní oddávala těmto dojmům. Na krásné dny na ostrově nezapomněla, ale minuly již. Čekaly ji nové události v přítomnosti.

Její matka prožívala všechno jinak. V její mysli se opět vynořovaly hlasy a zvuky domova, šumění velké řeky i vůně a šumy, které byly přiváty s vlahým vzduchem. Bylo s tím spojeno mnoho smutných i krásných vzpomínek. V místnostech se vznášely myšlenky dávno zemřelých. Krev Aloe znovu proudila více ztěžka, cosi se tísnivě položilo na její hruď.

»Mysli na cestu dítěte…« uslyšela náhle Amon-Asrův hlas a vzchopila se. S radostnou tváří se nutila naslouchat zvědavému dětskému povídání Nahome, aby mohla odpovědět na její otázky.

Stály spolu u malého okna jedné z obytných místností. Dole před bránou leželi na prudkém slunci lvi vytesaní z kamene, jako by byli strážci. Venku bylo vedro a obě slyšely jen pleskavé kroky Núbijců.

Nejkrásněji zde bylo vždy večer, když červené kalichy květin vysílaly ze zahrad omamnou vůni a z Nilu, na který se snesl soumrak, vystupovaly jakoby mlžné postavy. Pak už nikdo nemyslel na krokodýly se zelenýma, strašlivě číhajícíma očima, kteří se čas od času vynořili s rozevřenou tlamou z vody.

Časně zrána, když zanikl měsíční svit a vrátil se ruch dne, proudil od řeky vzhůru k této místnosti chladivý vánek, takže nabízela osvěžení v horkých denních hodinách.

Stěny zdobené zlatem bíle svítily. Pokrývaly je půvabné hnědočervené kresby. Sloupy v místnosti měly tvar vysokých, štíhlých lotosových stonků a jejich horní, širší konec byl ozdobně zformován do podoby velkých lotosových listů. Převládaly zde modrá, červená a zlatá, barvy smíchané z půdy.

Zvláštní ozdobu komnaty však tvořil zlatý, jemně malovaný vlys vykládaný zlatými plátky. Byla na něm znázorněna nepřetržitá řada letících ptáků, posvátných ibisů, jejichž rozepjatá křídla se řadila těsně k sobě.

Nahome odhrnula perlový závěs a zahleděla se na okrouhlé sloupořadí lemující velký dvůr.

Cestičky, které se proplétaly ve zlatožlutém písku, byly vydlážděné pestrými malými kameny a podobaly se koberci z drahokamů. I tady převládalo zlato. Povídalo se, že pod tímto starým dvorem je uložen velký zlatý poklad. V dlažbě bylo vidět obrazy květin a ovoce i celé scény ze života zakladatelů paláce.

V přízemí se nacházela chrámová chodba vyzdobená zlatými sochami a kamennými plastikami králů.

Matka s dítětem společně procházely těmito prostorami jako hosté. Chladné poklady kolem nich jim nic neříkaly. Nahome vzala matku za ruku, vedla ji od jedné sochy ke druhé a vyptávala se. Všechno chtěla vědět, náhle však řekla chvějícími se rty:

»Oni byli vždycky tak mrtví? Každý má jen jeden výraz. Jeden je zlý, druhý chytrý, třetí líný, čtvrtý potměšilý, pátý číhavý a všichni jsou velmi strnulí, velmi chladní.

To mají být naši předkové? Ti že také žili? Ach, jak se toho hrozím!«

Hned na ně ale zapomněla. Pokrčila rameny a opět se věnovala něčemu jinému.

Prošly širokým východem a dostaly se do velké síně, kde se kdysi pořádaly slavnosti a byli přijímáni hosté. Stály v ní mohutné kamenné sloupy s bohatými, téměř gigantickými reliéfy přirozené, prosté krásy. Kolem vysokých podstavců, na nichž spočívaly sloupy stojící podél bočních stěn síně, byly umístěny zlaté mříže podobné pavučině.

Síň byla ještě prázdná. Zvuk sandálů klapajících po kamenné podlaze naháněl trochu strach. Podlaha byla hladká a lesklá jako zrcadlo a Nahome v ní viděla svou postavu podivně zmenšenou.

»Podívej, je to jako u rybníka, jenom tady z něho nevykukují žádné ryby,« zasmála se a současně se polekala toho, jak se její smích pronikavě odrážel od sloupů.

Téměř se zdálo, že se smějí i sloni na ornamentech. Jejich strnulost náhle nahnala Nahome opět strach.

»Pojď, půjdeme.«

A opět prošly branou do vonících zahrad, kde byl klid. Poblíž Nilu stál na velkých terasách dlouhý řetěz núbijských stráží. Pohled na pestré, křiklavé barvy jejich oděvů a zbraní by cizího pozorovatele polekal.

Obrovské černé postavy se podobaly démonům. Nahome je ale dobře znala a nebála se jich, protože když procházela kolem nich, všichni měli radost. Matka však stále zřetelněji cítila:

»Tito lité nepřinesou egyptské zemi nic dobrého. Nepřestanou, dokud ji neovládnou.«

Znovu se jí zmocnily chmurné předtuchy. Radostný hlas Nahome je ale zaplašil.

Blížil se dusný, olověný večer. Aloe neklidně přecházela po terase svého pokoje přiléhajícího k ložnici a k pokoji Nahome. Čekala na manžela, který se měl vrátit ze své náročné služby až pozdě večer.

Z pouště vanul vlahý vítr a přinášel s sebou spoustu jemného, horkého prachu. Palmy na zahradě hrozivě šelestily a sloupořadími fičel a skučel vítr. Blankytná obloha byla teď v podvečer bledá, protože slunce zapadlo za tmavošedé mraky. Za tohoto olověného večerního soumraku působil běložlutý palác prázdným, opuštěným a skličujícím dojmem.

Aloe to pohánělo z pokoje do pokoje, a i když byla unavená, nemohla se uklidnit.

»Buď bdělá, buď bdělá!« šeptalo to varovně v jejím nitru. Myslela si, že slyší Amon-Asrův hlas.

Pátrala po příčině svého neklidu. Připisovala jej blížící se bouři a dusnu, v hloubi duše si však přiznávala, že to asi bude něco jiného. Dýchalo se jí stále víc těžce. Myslela na Nahome. Možná, že ji dítě potřebuje. Všichni služebníci už šli přece spát. Tiše se přiblížila k jejímu lůžku a posadila se na nízkou podušku.

Nahome klidně spala.

Nad ní se vznášela jasná záře. Rozjasnila oči kněžny, takže ji zřetelně viděla. Z tohoto světla vycházela síla, která ji téměř přemáhala. Unavená, ospalá se naklonila nazad a položila hlavu na polštáře.

V duchu sledovala, jak sedí s Nahome v loďce a pluje po širém moři. Voda se mírně vlnila. Naproti nim plula bílá labuť.

Ve zlatě jasném světle se rozprostíraly nebeské zahrady a v nich kvetly bílé květiny na vysokých stoncích, podobné ohnivým liliím v jejich zahradě, ale bílé, jakoby ponořené do měsíčního světla. Nějaké ruce vyzdvihly dítě z loďky a položily je doprostřed těchto květin.

Nahome byla větší a dospělejší. Dívala se na ni chladně a cize. Proud modré vody mezi nimi byl stále širší, až již Aloe zlaté zahrady neviděla… byla sama.

Když otevřela oči, spatřila Nahome, jak blaženě spí.

Náhle sebou trhla a zbledla úlekem! Co je to za hluk? Lidé křičeli a volali. Dole bušily zbraně nebo sekery do zahradní brány. Je to snad Abheb?

Nad stromy zaplála ohnivá záře. Od hlavní brány troubil strážce znamení:

»Nepřítel!«

»Hrůza, ó hrůza! Nahome, probuď se!«

Dítě bylo ihned vzhůru a vyskočilo z postýlky. Bylo bledé, třáslo se a oči mělo rozšířené hrůzou.

Ženy chvatně přinesly šaty, ale v tom zmatku nebylo možné služebnictvo k ničemu použít. Aloe se musela postarat o všechno sama. Mezitím se hluk stále stupňoval.

»Abhebe, Abhebe,« šeptaly její bledé rty.

Vtom jako planoucí pochodeň vpadla do hrůz přepadení drásajících nervy myšlenka: »Buď k sobě přísná, mysli na cestu dítěte – – !«

»Děkuji ti, Amone-Asro! Ty věrný, připomínáš mně mou povinnost!«

A šlo to. Popadla nejnutnější věci pro sebe i pro Nahome a pak už se věnovala jenom jí.

Zavolala strážce. »Co je to?« oslovila ho chraptivým hlasem.

»Přepadení z pouště, paní! Dobývají se sem válečníci, kterým faraón zakázal vstup do Egypta, a spolu s nimi i vojáci propuštění z jeho vojska. Jsou to lupičské bandy!«

Ozvala se ohlušující rána.

»Házejí kamení! Bohové pomozte, oni útočí!« zvolal a vyběhl ven.

»Abhebe, kde jsi? Chraň náš dům i naše dítě!« Její pronikavý výkřik se rozlehl zahradou. Nahome plakala a skrývala tvář v záhybech matčiných šatů.

Dole na zahradě strašně řvali lidé a vzhůru pronikal jejich surový smích. Už jsou na zahradě! Je dobře, že brány paláce ještě odolávají. Dunění přehlušil hlas strážce, který dával znamení:

»Pán přijel!«

Matka s dítětem vyběhly do síně. Teď přece musí vyjít po schodech.

»Otče, otče!« úpěnlivě prosila Nahome hlasem připomínajícím naříkající flétnu. Takto ještě nikdy nezněl. Jeho zvuk se nesl síněmi a zanikl v třeskotu zbraní. Nahoře stály ženy a dole se rvaly divoké bandy s knížetem Abhebem a jeho malou družinou, kteří jim vpadli do zad.

Napjaté minuty se nekonečně vlekly.

»Ty, který přinášíš Světlo, ty, jehož jméno neznám – pomoz!«

Náhle Nahome pronikavě vykřikla. Viděla, jak se otec skácel. Bledá a jako mrtvá spočívala v náručí kněžny. Aby kněžna dítě ochránila, nemohla dbát vlastní bolesti a zděšení. Zanesla je nazpět do pokoje.

Přes mrtvé tělo knížete se lupiči hnali do horní otevřené sloupové chodby. Jedna strana paláce už hořela. Zdi černaly a mohutné sloupy s ornamenty zobrazujícími slony se otřásaly pod údery útočných zbraní. Co tady jenom chtějí? Přišli o rozum?

»Hledají poklad!«

Zaslechla to věrná stará chůva Tonny. Jí by nic neudělali, byla to přece otrokyně.

Začalo již svítat. Nepřátelé vstoupili do komnaty, kde se skrývaly ženy. Egypťan s dravčí tváří, který se s úšklebkem představil jako velitel, byl hrozný.

Bylo na něm vidět, že už ochutnal víno ve sklepě. Upřel děsivý, zvířecký pohled na Nahome. Aloe impulsivně zakryla dítě svým tělem. Rozhostil se v ní ledový klid.

»To by bylo pro dítě to nejhorší! Raději smrt, ale společně! Světlá královno, vezmi nás obě! Přijď si pro nás, nenechej Nahome samotnou na této zemi, Elisabeth!«

Jako modlitba se jí náhle vydralo toto jméno z úst.

A zpustlík se obrátil. Poručil svým lidem, aby ženy spoutali a odvlekli dolů.

Tak musely odejít z domova, z něhož se kouřilo, který se hroutil a nakonec pod svými troskami pohřbil otce a manžela. Lupiči je vyvlekli ven a vysadili na koně i velbloudy. Tlupa jezdců se hnala do pouště, vstříc nejistému osudu.

Cesta pouští byla strastiplná. Na šedomodré ranní obloze stála velká zářící hvězda s chladným světlem. V dálce vyli fenci a plaše prchali před blížící se karavanou. Bezútěšná a nedohledná jako budoucí osud byla tato ranní jízda pouští.

Po mnoha hodinách spatřili v dálce malou oázu a zamířili k ní.

Zajaté ženy již málem padaly ze sedel, tak byly vyčerpané žízní, strachem a hrůzou této noci. Surové rány pěstí je měly vzpružit. Když ale bylo vidět, že surovost už nepomáhá, položili je lupiči na jakási nosítka a na nich je pak nesla mezi sebou dvě nákladní zvířata.

Na nebeské klenbě zvolna stoupalo slunce. Po písečných dunách táhnoucích se do nekonečných dálek se rozlévaly chvějivé paprsky fialového a růžového světla. Sluneční kotouč zlatožlutě zářil. Zvedl se lehounký větřík a hnal před sebou písečný vír.

Teplo se rychle vystupňovalo ve vedro. Když se vítr utišil, byly sluneční paprsky ostré a bodavé. Půda přímo sálala. Nad oázou, která byla stále ještě daleko, se chvěl vzduch.

Naštěstí do ní před polednem dorazili. Stany nepostavili, protože muž vedoucí bandu spěchal, aby se dostal z tohoto kraje. Chtěli jen přečkat největší horko. Už to bylo dobrodiním.

Našli také malou kaluž kalné vody, mnoho z ní však nepili. Vaky s vodou naložené na velbloudech byly ještě plné a voda v kaluži nevypadala vábně.

Na každého těžce doléhala otupělost a bezútěšnost. Množství zpustlých postav vzbuzovalo ošklivost. Aloe se dívala prázdným pohledem před sebe. Nahome skryla tvář do záhybů jejích šatů. Když měly vystoupit z nosítek, nemohly se téměř ani postavit. Beze slova klesly na kámen.

Zajatci se k sobě nesměli přiblížit, ani nesměli mluvit. Nikdo z nich nemohl kněžně nebo dítěti podat ruku, nikdo pro ně neměl slovo ani vlídný pohled. Nepostrádaly to ale a byly jen rády, když neviděly velitele, protože ten z nich byl nejstrašnější.

Po dlouhém odpočinku během denního parna konečně pokračovali v cestě. Zcela podle plánu táhli určitým směrem, přestože nebylo vidět žádnou cestu ani stezku. V dálce na obzoru se objevil jasně zářící plamen. Je to jen smyslový klam nebo zrcadlení vzduchu?

Aloe jej dobře viděla. Brzy však opět upadla do otupělosti. Když pohlédla na zoufale mlčící děvčátko vedle sebe, projelo to jejím srdcem jako dýka. Co dnes její radostné dítě ještě zažije? Jako ve snu zaslechla ve svém nitru Amon-Asrův hlas:

»Je to možná otřesné, pro ni to ale znamená štěstí!«

Do jejího srdce tiše vstoupila naděje. Odvážila se vyslat bezeslovnou úpěnlivou prosbu o pomoc. Měla dojem, že se nad pouští pohybují jemné vlny, přijaly její volání o pomoc a nesou je tam, kde bude vyslyšeno. Ve své hluboké bolesti náhle cítila, že ve skutečnosti nejsou opuštěné. Od této chvíle bylo Aloe i jejímu dítěti lépe.

Monotónní pohyb zvířat je uspával. Slunce už nesvítilo tak nemilosrdně.

Když nadešel večer, zastavili. Muži postavili stany a zapálili ohně na ochranu proti dravé zvěři. Aloe a Nahome musely do velitelova stanu. Dítě naštěstí netušilo žádné nebezpečí.

Noční hodiny byly strašné a nekonečné. Aloe se neodvážila zavřít oči. Nahome mohla spát. Položila hlavu na matčina kolena a ve spánku zapomněla na hrozné útrapy.

V Aloe znovu oživly strašlivé události, které se přes ně přehnaly. Jako v horečce prožívala ještě jednou posledních čtyřiadvacet hodin. Cožpak tato noc vůbec neskončí?

Konečně se rozednilo. Stany ale nesměl nikdo opustit.

Najednou se zdálo, že se země slabě chvěje, jako by po ní cválalo mnoho koňských kopyt. Nahome přitiskla ucho k zemi a kývla hlavou. Takže matka pozorovala správně. Obě však byly tak vystrašené, že se obávaly pouze nového nebezpečí. Znovu se roztřásly jako v horečce.

V ležení zavládl neklid. Stráže běhaly z místa na místo. Všichni živě mluvili o blížícím se nepříteli. Dojde snad opět k boji jako v noci, kdy se někteří zajatci pokusili uprchnout?

Z dálky bylo slyšet volání. Jezdci zřejmě přijíždějí s mírumilovnými úmysly. Nad pouští zazněl zvučný hlas. Slovům ale nebylo rozumět; asi to byly rozkazy.

Dupot koní brzy zazníval ze všech stran, jezdci nejspíš ležení obklíčili. Náhle se ozvaly vzteklé kletby. Pak bylo ticho.

Z dálky opět zazněl útěšný hlas, který na Aloe a její dítě působil velmi konejšivě. Nahome vstala:

»Ten hlas znám!«

Přes strach, který ji ovládal, v ní začal klíčit pocit štěstí. Také Aloe se trochu uklidnila. Bylo to zvláštní, připadalo jí, že svět zadržel dech, že se zastavil čas.

Za několik minut se otevřel vchod do stanu. V zářivých paprscích slunce proudících do temného, dusného prostoru stála středně velká, bílá postava ozdobená mečem a zlatým řetězem.

Zářivější než světlo slunce a bílý oděv ale byly mužovy oči. Matka i dcera cítily, jako by s tímto neznámým přišla vlna lásky a síly, a jejich strach pominul. Mohly se jen dívat. Jejich oči, ve kterých bylo ještě patrné celé jejich trápení, a přece se v nich již ukázala i naděje, se široce rozevřely. Jakmile uslyšely slova »obě tyto ženy a všechny zajatce mi předáš«, nesmírně se jim ulevilo.

Když se ozval zuřivý křik Egypťana a když potom nastala potyčka, chvěly se úzkostí. Strašlivá bitka však trvala jen krátce.

Rychle a jako by jim chtěl dodat útěchu, se neznámý kníže obrátil k nim. Nahome se k němu přitiskla a hledala u něho ochranu.

»Jak se jmenuješ?« zeptal se tiše a dobrotivě.

»Nahome!«

»Chceš jít se mnou, Nahome, a chce mne i tvá matka doprovodit do mé říše? Budete bydlet v mém paláci.«

Do očí jim vstoupily slzy radosti. Nevehnala jim je do nich vyhlídka, že budou bydlet v paláci, ale slova: »Chceš jít se mnou a chce mne i tvá matka doprovodit do mé říše?«, která zasáhla jejich duchy jako volání z věčnosti.

»Pojďte a následujte mne!«

Čím víc se blížili k Abd-ru-shinově říši, tím víc naplňovala obě ženy síla a živá svěžest.

Nahome se cítila na koni knížete tak v bezpečí jako ještě nikdy v životě. Její dětsky čistou duši zaplavil vřelý, jásavý cit vděčnosti. Měla dojem, že přichází z temné země na novou, čistší hvězdu. Hluboko ve svém duchu cítila blaženost z toho, že našla cestu k domovu.

Tam, kde poušť přecházela v půvabnou pahorkatinu, brzy spatřili obrysy třpytícího se města. Třpyt vycházel z kupolí čnějících nad městem. Byly dílem velmi nadaného stavitele, který je mohl vytvořit proto, že se učil a čerpal z Abd-ru-shinovy vůle.

Kupole zdravily svým třpytem Nahome, dítě, jež mělo být zanedlouho vládkyní říše.

Vzduch naplňovalo jasné znění, všechno dýchalo radostí a mírem. Jako koruna se zvedala střední část chrámu, obklopená několika menšími kupolemi. Těsně vedle chrámu, oddělená zahradami, stála druhá mohutná stavba se sloupořadím. Na nejvyšší kupoli zářil zlatý kříž.

Nad městem spočívalo cosi jako světlý oblak, který přitahoval všechno čisté a zprostředkovával trvalé spojení s nebeskými výšinami.

Když se blížili k městu, cítili, že jim do duší proniká osvěžující a oživující světlo. Nahome ztichla, oddala se šťastnému pocitu bezpečí.

Před skupinou jezdců vracejících se domů se otevřely brány. Po obou stranách cesty stáli obyvatelé města a ukláněli se svému pánovi. V jejich tvářích byl vyrovnaný klid a dobrota prostá jakékoliv změkčilosti. Tito lidé žili ve svém nitru, a proto také všichni dohromady, v dokonalé harmonii. Patřili k nejvyšší kastě v Abd-ru-shinově říši. Byli to Ismáni. Založili s ním tuto říši a stáli kolem svého pána jako pevný val.

Aloe byla jako omámená hlubokými dojmy z jejich nenadálého zázračného vysvobození. Cestou sem tušila, že jí v blízkosti tohoto knížete zasvitne Světlo, po němž její duše vždy toužila. Modlila se beze slov.

Vztáhly se k nim pomáhající ruce. Bíle oděné sloužící ženy měly radost, když je jejich pán zavolal a předal oba hosty do jejich péče. Vzaly kněžnu mezi sebe a doprovodily ji do komnat, které pro ni byly určeny. Nahome se ale nepustila Abd-ru-shinovy ruky.

»Ty nechceš jít se svou matkou?«

»Ne, pane, zůstanu u tebe!«

A tak procházela s knížetem jeho nádherným palácem a byla plná radosti.

Velký smysl pro krásu a vrozená důstojnost jí dodávaly nepopsatelné kouzlo. Její půvab a čilost jejího ducha, které se ve všem projevovaly, Abd-ru-shina těšily.

Dosud nikdy nezněl v prostorných síních tak jasný, radostný smích.

I tiší Ismáni se radostně usmívali, když slyšeli povídat Nahome. Zanedlouho byla všude známá a sžila se s novým prostředím, zdálo se, že tomu nikdy nebylo jinak.

V abd-ru-shinově říši a zejména v jeho nejbližším okolí byl každý duch samostatným plamenem, který musel usilovat jen k němu. Jestliže tomu tak nebylo, nemohl být tento duch přitahován a nemohl zůstat v jeho blízkosti, ale nutně se opět dostal na scestí nebo dokonce zbloudil.

Zřetelně se to projevovalo v každodenním životě. Vyvolení a služebníci, zachvívající se v kruzích, se semkli a snažili se v čisté službě, která pro ně byla ústředním bodem a vrcholem života, dávat to nejlepší.

Nevyskytovaly se u nich žádné žádosti, ješitnost nebo šplhounství, protože tím, že jejich činnost přirozeně zasahovala navzájem do sebe, nemohly tyto nectnosti vzniknout.

Ismáni, kteří byli knížeti nejblíž, byli pro všechny vzorem. Už jejich zevnějšek, forma jejich hlavy, jejich ruce i postava svědčily o vysoké duchovní dokonalosti.

Kdekoliv se na zemi vyskytovali lidé, kteří v sobě měli živou jiskru touhy po Světle, probudili se, zesílili a byli sem přitaženi.

Změnili se do jisté míry i zevně, takže to bylo všem patrné. Čím výše se vyvinuli, tím více se blížili vzoru Ismánů.

Byla oznámena návštěva. Měl přijet faraón. Přivedl s sebou velký průvod a v něm i svou dceru. Aloe se hrozila vládce své země jak ještě nikdy a zcela se mu vyhnula. Varovala Nahome. Žena, která byla na všechny špatné proudy velmi citlivá, cítila v čistém okolí tento rozdíl mnohem ostřeji než kdy předtím. Zpozorovala také, že zlo je zde spoutané a nemůže se projevit. Viděla, jak jiskřivý kámen na Abd-ru-shinově hrudi v těchto dnech zvláště září a jak se třpytí náramek na jeho ruce.

Síla záření byla tak velká, že i vyvolení, kteří byli Abd-ru-shinovi nejblíž, ji mohli snést jen tehdy, jestliže trvale působili v jeho vůli.

Byl to nezměnitelný zákon, který se zde projevoval a napomáhal očistě a vývoji všech.

Hostům byla na Ismánech nápadná velká rozumová čilost stejně jako harmonie a radost, s jakou všichni pracovali. Co však dělají, když jsou sami, nemohli cizinci poznat, protože v tomto rozlehlém paláci žili zcela pro sebe a s hlavní budovou, kde bydlel kníže a jeho nejbližší, měli spojení jen přes místnosti určené pro hosty a přes slavnostní síně.

Rozlehlé zahrady okrašlovaly nádherné hájky a kvetlo v nich množství květin. Byly mezi nimi druhy, které v Egyptě neznali.

Juri-cheo, tichá, smutná faraónova dcera, se ráda procházela s Nahome těmito zahradami. Cítila se dobře ve zdejší čisté atmosféře, zejména ale v blízkosti knížecího dítěte.

Světlá bytost Nahome, kypící nejčistším půvabem a radostí, ji strhla a přiměla k tomu, aby radostně prožívala krásnou přítomnost. Když k nim však přistoupil Abd-ru-shin a dobrotivě s ní mluvil, nebyla schopna jediného slova a nejraději by padla na kolena. Trpěla, neboť věděla, že její otec knížete nenávidí. Každý důkaz jeho pohostinnosti ji proto zahanboval.

Ponenáhlu se ale strnulost svírající Juri-cheo uvolnila a Juri-cheo se otevřela Abd-ru-shinovým slovům, z nichž proudilo požehnání.

Nahome byla ráda, když viděla, že Juri-cheo je čilejší a každým dnem stále více ožívá. Když byla sama, mihl se jí občas po čele chmurný mráček. Bezstarostně šťastná bude zase moci být až po faraónově odjezdu.

Faraón si s údivem prohlížel nádheru paláce. V myšlenkách srovnával svoji moc a množství svých pokladů s tím, jakou moc a jaké poklady má Abd-ru-shin.

Závistivě zjistil, že zde láska, čistota a víra vytvořily nepomíjející hodnoty a že i všechno pozemské je naplněno duchem, a proto vyzařuje život.

Neuměl to vyjádřit, zřetelně však poznával, že zlaté nádoby, které se nádherou a váhou vyrovnaly skvělým egyptským nádobám, zastiňují svou krásou, leskem a čímsi, co neviditelně vyzařují, jakékoliv umělecké dílo jeho nadaného zlatníka. Co dodává i kamenu na Abd-ru-shinově hrudi takovou záři?

Hloubající a zarputilý faraón se uzavřel do sebe.

Kam se podíval, všude docházel k témuž výsledku, všude se setkával se vzkvétající radostnou hojností, s dokonalostí, jejíž příčinu nemohl pochopit. Tento muž má zřejmě nějaké tajemství. Faraón je chtěl vypátrat, aby je mohl využít pro sebe.

Nahome pozorovala faraóna bystrým zrakem. Bděla dnem i nocí a neměla klid.

Když faraón začal mluvit o odjezdu, všichni si oddechli jako osvobození od těžkého břemene. Nikdo netušil, že Nahome svou bdělostí zmařila jeho zbabělý, zákeřný plán. Úskočný faraón odjel celý neklidný do Egypta.

Jeho dcera ho doprovázela v naději, že se bude smět vrátit. Byla z návštěvníků jediná, která poznala Světlo.

Duch Nahome se ve dnech starosti netušeně silně rozvinul. S láskou se k ní sklonila Prakrálovna a zahalila ji do svého světlého pláště.

Aloe často vzpomínala na Amon-Asra s díkem za jeho moudrou výuku. Dobře pochopila rychlou přeměnu Nahome, protože věděla, že má čistého ducha. Moudrý kněz naznačil její světlou cestu jen několika slovy, matce tím však poskytl velkou pomoc. Pochopila, že pro Nahome byly předchozí roky jen mezistupněm a že teprve zde začal její pravý život.

Vzpomínala také na duchovní obraz, který viděla osudné noci před přepadením. Od té doby ji od jejího dítěte dělil široký modrý proud. Nahome našla cestu k domovu. Ona ale musela zůstat na své hranici.

Z Aloe se stala Egypťanka, nebyla už mladá a osud ji těžce postihl. Mnohé musela odsunout stranou, musela důkladně zkoumat, než se zase mohla cítit volná jako v době, kdy čekala Nahome. Ovládala ji představa, že její život skončil, že žije jen kvůli tomuto dítěti.

Po svém pozemském utrpení zůstala hluboce otřesená. Musela začít úplně znovu a cítila se osamocená. Tak to vypadalo v její duši.

Žila tiše v ústraní. Přesto bděle pozorovala, jak se vše vyvíjí.

Byla dosud uzavřená a plná bolesti, plachá a hrdá. V její hrdosti se odrážela důstojnost Egypťanů vypěstovaná výchovou a v její plachosti se projevovala ryzí úcta před velikostí, s níž se zde setkala.

Nahome byla stále v blízkosti knížete, následovala ho jako jeho stín a víc a více se vyhýbala zamyšlené a málomluvné matce.

Aloe proto pociťovala velkou prázdnotu. Nemohla být svému dítěti již ničím, přesto však chápala jeho povahu a byla vděčná za jeho velké štěstí.

Její schopnosti slyšet duchovním sluchem a vidět duchovním zrakem téměř zanikly od té doby, co prožila těžké otřesy. Tyto schopnosti jí Světlo poskytlo pouze proto, aby mohla vést Nahome, a Nahome teď byla u cíle.

Aloe zvolna sílila v klidu a péči, které se jí dostávalo, a vracela se jí duchovní čilost. V duchu vídala postavu muže. Začal ji vést a radit jí a vysvětloval jí, čemu nerozuměla.

Tak byla připravována, aniž to prozatím sama věděla.

Čas rychle plynul. Nahome rozkvetla a její duch se rozvinul do velké síly. Ženy v ní ctily vzor pravé ženské ctnosti a její láska a ochota pomáhat naplňovaly všechny díkem.

Křišťálově čistá láska Nahome k Pánovi našla cestu ke svému zdroji. Na vlastní prosbu vykonala v nejčistším chtění cestu až do hmotnosti.

Podle zákona přitažlivosti, který její Pán a Mistr vysvětlil svým poddaným, k ní ze Světla hojně proudily láska, čistota a nejvyšší ženská ctnost. Vycházely pak opět z ní a posilovaly všechny, kdo byli čisté vůle, blahodárným světlem Královny nebes.

A našly se pozemské ženy, v nichž mohlo Světlo zakotvit, aby zachránilo a vedlo lidské pokolení.

Ženy kmene Is-Ra byly čistými nádobami, ze kterých mohlo na zemi vzejít nové pokolení, jaké chtěl Bůh.

Abd-ru-shin se vydával s Nahome a s malým vybraným průvodem na dlouhé vyjížďky krajem. Srdce lidí jim při nich bila vstříc v jásavé radosti a díku.

Projížděli i stepí a pozorovali zvířata mířící k napajedlu, ale nelovili. Abd-ru-shin, který miloval a chránil všechny tvory, se radoval z toho, že zde jsou. Zabít se smělo jen v nutné sebeobraně.

Jednou jeli pouští až k pásmu pahorků, kam Abd-ru-shin ještě nikdy Nahome nezavedl. Vesele jako vždy, když byli spolu sami v přírodě, jela vedle něho. Když se ale dostali na cestu, kde bylo vidět stopy mnoha lidí a povozů, přestala radostně povídat.

Blížili se k místu, nad nímž se vznášelo jakoby posvátné mlčení. Blízkou bílou pahorkatinu zalévalo zlaté sluneční světlo. Poušť se rozprostírala do dáli a bylo odtud ještě vidět kupole zlatého města třpytící se jako fata morgána.

Abd-ru-shin zavedl Nahome na výše položené místo, odkud měla vyhlídku na celou tu zářivou, mlčící nádheru. Sňala závoj z tváře a v jejích živých očích se objevil údiv, napětí a pak otázka. U jejích nohou se totiž rozprostíraly základy obrovské stavby čtverhranného půdorysu. Z kamene a nejdrahocennějšího materiálu se zde začala umělecky budovat zvláštní stavba.

Oči Nahome náhle velmi zvážněly, jako by v dálce viděla těžké prožití. Hlasem plným úzkosti se tiše zeptala:

»Pane, co je to za stavbu, která mne i přes veškerou krásu tak rozesmutňuje?«

»Toto je místo, kde jednou budou ležet naše pozemská těla, až přijde hodina našeho návratu do Světla. Buď klidná, do té doby uplyne ještě mnoho let!« dodal na útěchu Abd-ru-shin, když zpozoroval její úlek.

»Do té doby dospěješ tak daleko, Nahome, že se budeš moci radovat, až mne Pán zavolá zpět.«

»Budu se radovat jen tehdy, když mě vezmeš s sebou. Nenechávej mne zde samotnou!«

Už o tom nemluvili.

Abd-ru-shin jí ukázal umělecký půdorys stavby, jejíž základy tvořily komory, kde měly být uloženy poklady. Při pohledu shora měl průřez stavby tvar dokonalého krystalu.

»Na tomto základě bude stát pyramida.«

Tam, kde dílo čekalo na dokončení, panovalo naprosté ticho.

Na tmavém blankytu oblohy opisoval směrem k východu široké kruhy velký pták.

Nahome sotva dýchala. Byla zcela pohroužená do sebe a znovu si stáhla bílý závoj přes obličej. Mlčky jela vedle svého Pána domů.

Dovršoval se kruh za kruhem duchovního dění a Abd-ru-shinovo vyzařování naplňovalo jeho silou stále větší kruhy.

»Když jsi blízko, Pane,« řekla Nahome, »svítí to kolem tebe bíle. Jestliže však stojíš ve větší vzdálenosti, vycházejí z tebe paprsky ve tvaru kříže. Také Aloe to vidí a mnoho žen cítí zesílené záření.

Ismáni to ale vědí. Ismáni vědí vůbec všechno. Vědí o tvém vznešeném původu i o tvém poslání a vědí také, co nastane. Mlčí však. Vědí všechno svým duchem.«

Abd-ru-shin rád naslouchal, když Nahome mluvila o svých pozorováních, ale zřídka se k tomu vyjádřil. Jen když se přímo zeptala, podal jí několika slovy tak jednoduché vysvětlení, že se divila, že na to nepřišla sama.

Všechno, co Abd-ru-shin vysvětloval podle zákona, bylo velmi přirozené. Jakmile to vyslovil, zdálo se to být jednoduché. Vše, co řekl, se splnilo, a to na lidech i v nich, podle jejich druhu rychle nebo pomalu, tím rychleji, čím byli duchovně zralejší. Čím více se snažili žít podle jeho Slova, tím byly jejich cesty snadnější.

Jak kdysi řekl Amon-Asro, byli teď přiváděni také lidé, kteří mohli být přáteli Nahome. Ona je však nepotřebovala. Žila jen pro svého Pána.

Nevěděla, že se tím stále více zesiluje zachvívání zářících kruhů, že zářivě stoupají vzhůru ke svému zdroji a že se tím sama stále více blíží svému vysokému cíli.

Jen jedna z žen to věděla. Jedna z žen hluboce niterně zpracovávala své silné prožívání Boha i svou touhu po Světle. Sledovala cestu svého dítěte a k tomu se jí dostalo velké pomoci ze Světla. Byla to Aloe! A přesto mlčela. Nepřekonala svou plachost a hrdost, když jí Abd-ru-shin nabídl:

»Pojedeme do Egypta k faraónovu dvoru. Nechceš nás doprovázet?«

»Pane, budu tady věrně bdít a radostně očekávat chvíli, kdy se vrátíte.«

Ó, kéž by doprovázela své dítě na poslední cestě!

Tak nadešla hodina, kdy bylo všechno připraveno k odjezdu a Abd-ru-shin se vydal na cestu. Doprovázel ho nejvybranější zástup jeho služebníků z kmene Arabů na nejkrásnějších koních s nejkrásnějšími ozdobami.

Ismáni měli zůstat doma. Síla Světla, kterou Abd-ru-shin vyzařoval, tak vzrostla, že ji Ismáni, kteří jí byli nejvíce otevřeni, stěží snášeli.

Abd-ru-shin se rozhodl vyvolat nutné dění. Mojžíš ho potřeboval. Egypt byl zralý pro velký obrat. Všude to strašně vřelo. Do tohoto kalného, dusivě temného bahna chtěl Abd-ru-shin jet a Nahome ho neopustila, ale zůstala po jeho boku.

Když projížděli bíle se třpytícími branami, slunce rozlévalo zlaté paprsky. Dlouho je sledovaly pohledy věrných Ismánů, dlouho se za nimi dívala Aloe z vysoké věže, dokud bylo ještě v nekonečné poušti vidět mračno prachu zalité světlem.

Tam jelo její dítě po boku Božího vyslance, jemuž věrně sloužilo. Kněžnu zpočátku ještě rozechvívala radostná hrdost na její dítě, pak se ale v její duši tiše ozvala tísnivá starost.

Očekávala a poznala Abd-ru-shinovo poslání a Abd-ru-shin jí napsal na čelo znamení svého Otce jako nesmazatelnou pečeť.

Aloe ho však nenásledovala. Nechala dítě pod ochranou cizích, i když spolehlivých služebníků. Amon-Asro jí kdysi dal pokyn:

»Seber všechnu sílu a mysli na cestu dítěte!«

Osud se obrátil. Nahome vstoupila do jejího osudu, do jejího určení jako zářící hvězda. Nejdříve měla střežit a urovnávat cestu dítěte. To splnila. Nyní jde dítě před ní a měla by je následovat!

Proč se jí otevřely oči teprve teď, kdy všechny dávno pohltil prach pouště? Teď, kdy k ní již nedolehlo volání a kdy už pozemským zrakem neviděla vlát světlezelený prapor se zářivým křížem?

Jeli do šedi egyptského bahna, aby tam vnesli Světlo, a ji, která všechno věděla, znala jeho moc a chtěla věrně obětovat svůj život, ji zadržela zbabělá myšlenka: nechtěla už vstoupit do Egypta, místa svého utrpení, a proto tam nechala jít samotné to, co jí bylo nejsvětější a nejmilejší. Dělala si velké výčitky.

Současně se v jejím nitru naléhavě ozval hlas a neustále opakoval:

»Slyš, slyš! Ne-so-met mne již neslyší! Slyš proto ty!«

Hlas ji polekal, takže se neklidně rozhlédla. Byl bílý den. Křišťálová kupole chrámu vrhala oslnivé paprsky po paláci a po smaragdově se lesknoucích zahradách. Jemný vánek tiše zpíval a ve slunečním svitu poletovali pestří zpěvaví ptáci Nahome, hrající všemi barvami jako perleť.

Z posvátných hájů k ní vzhůru doléhaly tóny harf a bublání vody. Vůně s pestrých misek v chrámu se mísily s vůní linoucí se ze záhonů perských růží u jejích nohou.

Přiblížili se k ní bílí pávi a holubi. Aloe se chtěla zvířat ujmout, spojovalo ji to s jejím dítětem.

Ale znovu se ozvala výčitka a varovný hlas:

»Slyš! Jde o náramek! Ty nevíš o Abd-ru-shinově náramku z pokladu Ismánů? Tedy věz:

V hodině zasvěcení našeho chrámu byl v prvním paprsku Božího Světla položen na bílý kámen. V tomto náramku zlatavě zářily tři topasy.

,Čekejte toho, jehož jsem vyvolil vám ku pomoci! Chraňte náramek, až bude Vysvoboditel prodlévat ve vašem středu!’

Tak přitom pravil hlas shůry. Tomuto náramku, který vytvořily ruce bytostných ochránců za ochotné pozemské pomoci povolaného zlatotepce, byla přislíbena nejvyšší síla.

Míjela léta. Já, Is-ma-el, jsem vychoval Abd-ru-shina. Když jsem nechal jinocha odejít z domova, dal jsem mu tento náramek. Teď je náramek a spolu s ním i on v nebezpečí!«

V duši Aloe žalostně znělo: náramek je v nebezpečí a on s ním!

Aloe rychle všechno sepsala. Pak vyhledala svého nejspolehlivějšího služebníka, který byl zároveň nejlepším jezdcem. Pod bílým vlajícím burnusem nesl papyrusový svitek pro Nahome.

A opět Aloe stála a dívala se po kraji zalitém sluncem. Z její duše vytryskla vroucí modlitba:

»Pane, dovol mi odčinit mou chybu! Nechej mě ještě napravit, co jsem zameškala!«

Po tváři jí kanuly horké slzy lítosti.

Abd-ru-shin, který byl jinak velmi zaměstnaný, našel v pouštním ležení klid a zotavení. Prožívali zde nádherné dny.

Abd-ru-shin byl velmi vážný, a přece veselý. Nahome byla jediným člověkem, který mohl nestísněný pobývat po jeho boku, když se v zachvívání dění Světla uzavírala svatá síla do kruhu.

Abd-ru-shinův obličej zářil, oči mu planuly a hlas zněl zvučně. Nahome radostně švitořila a také on mluvil stejným radostným tónem.

Z Egypta přijíždělo mnoho poslů od Eb-ra-nita, který byl jeho důvěrníkem, i když byl znám jako poradce faraóna. Přinášeli zprávy o Mojžíšovi a o strašných hrůzách, jichž v Egyptě přibývalo. Mojžíš, který měl čistý vztah k Bohu, se s důvěrou otevřel všem silám, jež mu byly darovány.

Abd-ru-shin sdělil Nahome, že se doba jeho úkolu blíží ke konci. Řekl jí to radostně a Nahome, odhodlaná ho ve všem s porozuměním následovat, otevřela sluch i ducha. Bylo v ní zakotveno pevné rozhodnutí, jakoby zapsané světlým rydlem: »Budu následovat!«

V ležení panovala klidná, radostná nálada. Abd-ru-shin byl chvílemi jakoby nepřítomen duchem.

V syté modři nebes se otevřel zlatý sloup Světla, ve kterém probleskovalo světlo Ducha Božího. Nad ležením, kde odpočívali lidé z kmene Is-Ra, se rozhostil mír.

Stráže tiše přecházely. Noc byla jasná jako den, takže stíny stanů byly velmi tmavé.

Ze stanu knížete zaznělo tiché volání, ozval se slabý řinčivý zvuk… kmitl se stín a kůň uháněl do dáli. Jako přízrak, rychle a příšerně se mihl zlý čin temnot ležením.

Mlčení trvající několik vteřin bylo strašnější než zoufalý výkřik, který krátce nato bolestně zazněl. Stráže, jež objevily mrtvé tělo knížete, se vyřítily ze stanu:

»Zavolejte Nahome!«

Nahome přišla. Tušila, co asi najde, a vstoupila do stanu. Pak opět zavládlo hluboké mlčení.

O něco později putoval bílý, vážný průvod zvolna pouští směrem ke světlému městu.

Jako ve spánku spočívala tělesná schránka bílého knížete na nosítkách a vedle něho, nerozlučně jako za života, líbezná tělesná schránka něžné Nahome. Dobrovolně následovala svého Pána, aby mohla být u něho.

Spěšný posel, jehož vyslala Aloe, potkal smuteční průvod devět hodin po vraždě.

Když ruka vraha zasadila tělu Božího vyslance smrtelnou ránu, ihned se uvolnila jeho světlá bezbytostnost, která byla ještě obklopena duchovním a jemnohmotným obalem.

Na tomto prvním stupni jeho odloučení od hmoty, jež ho musela zakotvit na zemi, přitáhla jeho světlá síla z milosti mnoho probouzejících se duchů. Směli tak najít cestu k poznání.

Ale v tomto světově převratném okamžiku, který rozechvěl všechny úrovně stvoření a celý vesmír, se i vysoce vyvinutí duchové žijící dosud v pozemském těle tak uvolnili a probudili, že viděli Abd-ru-shinovu světlou postavu a dokonce jejím prostřednictvím dostali zprávu a příkazy.

Lidé, kteří s ním přišli do styku již na zemi a které svatá Boží jiskra osvítila a prožhavila tak, že se jejich mdlé jiskřičky ducha rozhořely plamenem, nějakým způsobem viděli a prožili hodinu odloučení.

Tak Mojžíš dostal poslední příkaz přímo od Pána. Naplněn silou, kterou jeho duch v této chvíli prostřednictvím Abd-ru-shina přijal, se vydal na cestu vedoucí Rudým mořem a pouští. Poznal pomoc Boží.

Také Aloe viděla Abd-ru-shinovu smrt. Bledý a světlý stál před ní s krvácející ránou, oloupen o náramek. A téměř ve stejném okamžiku prožil její duch bolestné odloučení od jejího dítěte.

Bylo to vyšší, duchovní dění, při němž nemohl mluvit žádný pocit. Aloe při tom zřetelně cítila, že se rozvázalo spojení, které bylo kdysi vytvořeno jen za tím účelem, aby duch Irmingard mohl přirozeně zakotvit v pozemském těle.

Také světlá postava Irmingard se uvolnila z pozemského těla Nahome a hledajíc oporu se pevně spojila se zářícím paprskem, který z Abd-ru-shina ještě byl na zemi. Následovala ho výš, stále výš a rychlostí nejčistšího Světla prolétla všechny úrovně.

Aloe ještě jednou spatřila světlou postavu Irmingard jako v okamžiku jejího vtělení. Byla obklopená růžovým světlem a vznášejícími se květy a zářila jako hvězda.

Pak se však od Aloe vzdálila a zanechala ji na zemi s vážnou, vědomou touhou.

To všechno se stalo v hodině Abd-ru-shinovy smrti.

Po světlé říši Is-Ra se rozhostilo hluboké ticho.

Aloe vyhledala Ismány a podala jim zprávu o svém vidění.

Ismáni a všichni věrní Abd-ru-shinovi služebníci čekali na posla, jehož Aloe vyslala. Už téměř nedoufali; cítili, že to, co Aloe spatřila při vidění, je pravda.

Upadli do stavu, který nelze popsat pozemskými slovy. Zapomněli na své já a cítili se být už jen celkem. Vystoupili jako zářící kruh v modlitbě vzhůru, následujíce svého Pána, a On je přitáhl a daroval jim sílu.

Slunce se chýlilo k západu a druhého dne se objevilo zářící a žhnoucí na obloze. Na bílých terasách ještě stáli na stráži Abd-ru-shinovi služebníci, aby nepřehlédli, až se v dálce na obzoru vynoří průvod. Sebevětší vedro dne ani chlad noci je nedokázaly zahnat z jejich stanoviště. Aloe stála v bílém rouchu na nejvyšším místě a bystrým zrakem upřeně hleděla do oslňujícího poledního žáru i do hloubky tmavého nočního obzoru.

Konečně po dvou a půl dnech spatřili arabské jezdce tvořící malý předvoj. Divocí, ale věrní Arabové doprovázeli obě mrtvá těla starostlivě a zvolna domů.

Ismáni zařídili všechno potřebné. Všude se rozhostil klid a slavnostní nálada.

Na mohutných podstavcích šlehaly vzhůru k nebi vysoké plameny. Prostory vedoucí k chrámu – nádvoří a síň – byly ověšeny bílým flórem. Na tomto bílém pozadí se nádherně vyjímaly velké skupiny palem.

Při práci se neozvaly žádné projevy bolesti. Lidí se pouze zmocnila nepopsatelná slavnostní nálada.

Z chrámu, ve kterém měli oba mrtví odpočívat, než se za nimi zavřou mohutné desky hrobek, zněla hudba. Takovou hudbu od času Ismánů země již neuslyšela. Bylo to napodobení zpěvů blažených duchů a byli schopni je zapět jen lidé, kteří je směli vyslechnout svým duchovním sluchem.

Za zvuků tohoto posvátného zpěvu zanesli Ismáni mrtvá těla svého knížete a Nahome do chrámu. Ještě jednou se všichni shromáždili v modlitbě kolem svého Pána. Pak se zavřely brány a závěsy pro ty, kdo nepatřili k vyvoleným.

Po pobožnosti byla těla podle tehdejšího zvyku nabalzamována.

Aloe chodila sem a tam jako nepřítomná, i když ve všem pozemském jednala zcela jasně a neustále příkládala pomocně ruku k dílu.

Na pyramidě se horečně pracovalo. Abd-ru-shinovo bohatství bylo z velké části umístěno uvnitř pyramidy v pokladnicích. On sám i líbezná Nahome vypadali poté, co je milující ruce připravily k pohřbu, jako drahocenné nádoby ozdobené drahokamy.

Pohřební nosítka doprovázeli Ismáni a vyvolení. Za nimi následovaly ženy, mezi nimi i Aloe. Směla jako poslední ještě jednou přistoupit k rakvi Nahome, potom rakev zavřeli. S tichým povzdechem, který zněl jako zasténání, se Aloe zhroutila. Už se v pozemském těle neprobudila a brzy nato ji uložili k odpočinku.

Vyzařování Vyslance Božího přitáhlo sílu čistoty ihned vzhůru.

Založením říše Is-Ra byla na zemi zakotvena Boží síla a nyní odtud proudila po zemi a rozuzlovala nebo upevňovala to, co bylo započato Abd-ru-shinovým bytím na zemi.

Ihned po Abd-ru-shinově odchodu se jeho pozemským pomocníkům dostalo silného duchovního vedení. Stáli na místě, které jim osobně určil, a z něho působili. Všechno, co poznali a rozhodli, bylo z jeho vůle.

Mojžíš byl první, u něhož byl tento mocný účinek ihned patrný.

V jemnohmotných říších vznikl silný pohyb. Myšlenky se zhutňovaly nesmírně silně a rychle, všechna přání a všechny činy vyvolaly ihned účinky. V Abd-ru-shinově městě a u jeho pomocníků se přirozeně mohlo vyvinout jen dobré. Ale v Egyptě, kde vládlo temno, došlo ke strašlivým rozuzlením.

Mnoho obyvatel záhrobí se tímto pohybem probudilo a poznalo Světlo. Naplněni vroucí touhou se mohli povznést.

V nízkých vrstvách, kde se následkem nějakého svého omylu připoutalo mnoho lidí, však bylo vidět otřesné obrazy, odehrávaly se tam hrozné události.

Nad Egyptem se vznášel šedivý, hutný oblak z jemné hrubohmotnosti. Začal se vířivě pohybovat a tento pohyb se stále více zrychloval. Formy strachu a útvary nenávisti stoupaly vzhůru jako husté jedovaté mraky, věšely se na lidské duchy nalomené strachem, útrapami a strádáním a ti se zcela bez vlastní vůle stávali hříčkou těchto myšlenkových forem.

Také zvířata cítila tlak z nízkých úrovní. Začala být plachá, neochotná a odpírala svým pánům poslušnost. Posvátní býci onemocněli. Nad městy táhla s křikem hejna velkých ptáků. Všude to páchlo rozkladem. Rozmáhala se špína, protože lidé se již pod tlakem, jehož příčinu nechápali, nestarali ani o nejnutnější očistu.

K tomu se přidružily nemoci z bahna rozšiřované hmyzem.

Pánova ruka seslala na Egypt těžké rány.

Lidé, kteří pozemsky přežili, s hrůzou poznávali strašlivé účinky na svém národě. Nepochopili však, že je to zákonitý důsledek jejich vlastního jednání. Bůh Židů jim připadal jako mstitel, jako krutý, nemilosrdný Bůh. Báli se, ale nepoznávali, čemu se mají z tohoto strašlivého prožívání naučit.

Zpočátku byli jako omámení. Tupě čekali na nové rány, které snad ještě přijdou. Všechny prvorozené děti už byly zahubené a v zemi se rozmohly nemoci a bída. Na vojsko se převalily vlny moře a země byla bez vládce.

Zpráva o smrti knížete Světla Juri-cheo těžce zasáhla. Tento otřes ale osvobodil jejího ducha. Poznala, že věci, které do té doby považovala za důležité, jsou bezcenné. Mojžíš od ní odešel, zůstala sama. Už neměla nic, co by ji ještě poutalo k zemi.

Prudká horečka, která ji náhle přepadla, ukončila její pozemský život.

»Nahome,« zašeptaly její rty, když umírala.

Její veliká touha řídila jejího ducha správným směrem. Rychle se zbavil svých obalů a následoval světlo kříže, které Juri-cheo poznala během svého pozemského života.

I jeden z několika málo moudrých kněží oné doby, Amon-Asro, dokončil svoji pozemskou pouť. Dovedl věrně splnit svůj úkol a chtěl lidstvu předat bohatství svých poznatků, byl však z milosti vzat z této země ještě dříve, než záplavy a krupobití zpustošily i posvátný ostrov.

Když pochovali jeho mrtvé tělo, zmocnila se Nanny velká bolest. Cítila, že ji už k ostrovu nic nepoutá, ani povinnost, ani slib věrnosti Isidě. Stála na břehu Nilu. Tiše se snášela noc a vtom se k ní přiblížil člun. Jeho posádka spatřila, jak v šeru svítí její bílé šaty, a zpozorovala, že mává závojem. Proto zamířila ke břehu.

Nanna vstoupila do bárky a učinila to, co si toužebně přála už před mnoha roky a co nemohla uskutečnit: následovala volání svého vnitřního hlasu, které nikdy zcela neumlklo od chvíle, kdy ji Aloe s dítětem opustila. Půjde hledat místo, které Amon-Asro vídal svým duchem: zářící město v poušti!

Byla to odvaha od osamělé ženy, vydat se do světa a nedbat na nic než na volání hlasu, který v jejím nitru zněl stále naléhavěji a zřetelněji.

Na své cestě viděla mnoho smutného, mnoho strašného utrpení a těžké škody. Spatřila zbořené stavby, zničená města i zpustošené zahrady. Netečně procházela vším, čeho se dotkl Pánův prst. Myslela si, že je na jiném světě. Jen jedno věděla jasně: že hledá Nahome!

Byla ráda, když měla zpustošená a šedivá místa smrti a hrůzy za sebou a mohla se připojit k průvodu jednoho kupce mířícímu do pouště. Jasné cítění osamělé ženě řeklo, že to je směr její cesty. Bez váhání se jím s cizinci vydala, udržovala si však od nich stále odstup. Netoužila po lidské společnosti.

Za mírného svitu měsíce putovali každou noc po stříbrošedých písečných dunách, vzduch byl lahodný a tichý. Parné dny trávila ve stínu odpočívajícího zvířete nebo stanu.

Lidé brzy poznali, že mají před sebou mírumilovnou, osaměle putující ženu, a obdivovali velkou sílu její vůle. Nabídli jí doprovod a pomoc, pokud ji potřebovala, ale jinak jí ponechávali volnost. Celé hodiny jela na hřbetě osla. Tak cestovali asi tři dny.

Náhle Nanna vycítila, že musí změnit směr cesty. S díky se rozloučila a ráda přijala malou brašnu s ovocem, kterou jí ještě dali s sebou. Když klidně a laskavě odmítla jejich rady a pokyny, potřásli nad ní hlavou a nechali ji jít.

Nanna pokračovala sama v cestě. Stále šla za jasným světelným paprskem, který dopadal ze zářivě modré oblohy na oslnivě žlutý písek.

Najednou se v dálce na obzoru objevili jezdci a blížili se k ní rychlostí větru.

Slunce zapadalo, po pahorcích pouště se již míhala rudá světla a stíny zmodraly. Večerní ticho přerušovalo jenom chvění země, která se chvěla pod kopyty koní blížících se jezdců. Ale i srdce Nanny se lehce zachvělo. Téměř vyčerpaná únavou a žízní uvažovala, s jakým úmyslem k ní jezdci přijíždějí.

Měla nervy napjaté na nejvyšší míru. Už si myslela, že se zpěnění koně přeženou kolem ní, když vtom jezdci trhli otěžemi, zastavili u ní a obklopili ji. Stala se tedy jejich zajatkyní.

Snědé tváře se však dívaly přívětivě. Muži klidně a důstojně sesedli z koní.

Když se od nich Nanna dověděla, že je blízko říše Is-Ra, zaradovala se. Zmocnil se jí pocit bezpečí.

»Koho hledáš?« zeptali se muži laskavě.

»Nahome,« odpověděla tiše.

Jméno působilo jako heslo. Arabové mlčky zahalili tváře a uklonili se před ní hluboce k zemi.

Beze slova vysadili Nannu na koně a jeli s ní ke světlému domovu.

Ve světlém městě říše Is-Ra zůstalo jen málo Ismánů. Když pochovali tělesnou schránku svého Pána a věrně splnili všechny povinnosti, které měli během slavností, jež potom následovaly, vrátili se opět na svá místa v říši, která jim Pán určil.

Tři z nich, kteří nejlépe pochopili Abd-ru-shinovo poslání, ho zanedlouho následovali a byli pohřbeni v pyramidě.

Stavba rychle rostla a byla s největší dovedností dokončena. A tak jako stavitel dál pracoval na díle, které Abd-ru-shin založil a s důvěrou mu předal, jednali i ostatní služebníci a zcela podle vůle svého Pána věrně a pilně pracovali na mohutné výstavbě státu; jejich síla při tom každým dnem rostla.

Jeden z nejstarších Ismánů, jemuž dal Abd-ru-shin po Is-ma-elově smrti jméno Is-ma-il, převzal z Abd-ru-shinovy síly duchovní vedení. Jeho pravou rukou byl Nam-chan, který jeho vůli přeměňoval ve skutky. Všechny dary, které Abd-ru-shin v Nam-chanovi rozpoznal a svým vedením rozvinul, se nyní projevily. Tak dorostl na svůj úřad vůdčí osobnosti a stal se vykonavatelem Boží vůle.

Bohatě a krásně zářilo bílé město ve světle Boží milosti. Silně v něm pulsoval život a strážci moudrosti a zákonů pečovali o to, aby zákony zůstaly naplněny životem a zachovány tak, jak to Pán chtěl.

Mnoho lidských duchů našlo ještě cestu pouští ke svatému městu moudrosti a čistoty a zůstalo v něm, neboť každý, kdo do něho dorazil, následoval volání Nejvyššího a našel v jeho bílých zdech svůj cíl a své určení.

Nanna byla jedna z prvních, kteří směli dojít do města Světla. Přijali ji tam jako dávno očekávaného hosta. Svým bdělým, moudrým zrakem poznala podle lesku a půvabu žen nadpozemský proud síly, který kdysi rozjasnil také Isidin chrám, když v něm byla Nahome.

Jakmile překročila práh paláce, ihned věděla, že Nahome na této zemi již nenajde.

Ženy se jí láskyplně ujaly. Z nich zejména egyptská chrámová tanečnice Ere-si dozrála v dobrotivou a vyrovnanou ženu. Jí se Nanna svěřila s tím, jak probíhal její život. Ere-si věděla už z vyprávění Nahome o Nanně, která byla v dětství její strážkyní a přítelkyní, a stejně tak o knězi Amon-Asrovi.

Ženy dlouho sedávaly v bílých, světlem zalitých síních nad zahradami a mluvily o svých osudech a o moudrém vedení. Všechno, co Ere-si vyprávěla, prožívala Nanna svou planoucí duší.

Ženy a potom i učitelé a kněží Světla ji uváděli do Božích zákonů. Tak vstoupila do kruhu Pánových služebníků. Směla slyšet hymny zaznívající z úst Ismánů a viděla překrásné slavnostní tance, jež Ere-si zasvětila Pánovi.

Nanna, která přišla z místa, kde se obřady vyznačovaly nejbohatší krásou, užasla, jak jsou tyto slavnostní obřady živé. Všichni služebníci, kteří v nejčistším uctívání vykonávali svou posvátnou službu, byli podle jejího názoru obdařeni Boží milostí. A opět prožila oblažující spojení se silou Světla jako kdysi, když Nahome sestoupila do Isidina chrámu.

Nanně se dostalo i velké milosti. Stala se vidoucí! Nádoba, která stála na bílé desce a z níž proudilo Světlo, se chvějivě rozezvučela. V záplavě zlatobílého Světla, které se rozlilo po kruhu Ismánů a služebníků a vystoupilo až vysoko vzhůru k třpytivým obloukům chrámové síně, se jí zjevila tvář.

Byla to tvář Božího Prostředníka. Jeho zlatě zářící oči vyzařovaly lásku a moudrost. Po jeho levém boku spatřila vznášející se postavu v dlouhém bílém rouchu a s liliovou korunou. Po jeho pravici stála královská paní, z jejíž tváře vyzařovalo plno lásky. Kolem ní se vlnilo růžové světlo jako jemné obláčky a i ona měla na hlavě korunu ze Světla. Třpytivě černý plášť zahaloval zářící, téměř průsvitnou postavu. Nanně se zdálo, že teprve tento tmavý plášť umožňuje světlé paní, aby na sebe vzala podobu.

Celá udivená se v duchu zeptala, kdo je ta paní, a uslyšela jméno: Maria.

Když zaznělo toto jméno, přihodilo se Nanně cosi podivuhodného: přemožena klesla na kolena.

V jejím duchu se ozvala slova:

»Tobě sloužím!«

Prožití Nanny bylo tak velké, že o něm nemohla mluvit s nikým kromě Ere-si.

Dostalo se jí možnosti navázat silné duchovní spojení s oběma světlými paními, které spatřila po Pánově boku. Ještě však nevěděla, kdo jsou. Dosud nepoznala tvář Čisté Lilie a teprve na to musela být pomalu připravována.

Čistá lilie vešla do světa domova. Kolem ní s hukotem proudilo znění Božské sféry. Šuměly perutě andělů, kteří čerpali z pramene života a pak skláněli své misky a živili posvátné zahrady Lilie.

Boží Vůle vešla do prapůvodu bezbytostné síly a zůstala tam nějaký čas. Přesto ale prostřednictvím Ducha neustále působila a v lůně veliké, pravěčné moudrosti se připravoval nový rozlet k začátku nového kruhu.

Stvořením probíhaly paprsky Světla, které Boží Vůle při tom, když sestoupila do hmotnosti, zakotvila v několika z lidských duchů.

Tito duchové působili dál v její vůli, putovali na její příkaz po zemi a vytvářeli tam ostrovy Světla.

Poté, co se tak stalo a Bůh rozesel své Světlo jako seménka, byli Ismáni postupně vyzdvihováni do světlé říše ducha.

Říše Is-Ra se na zemi ještě udržovala ve své původní kráse, jak to bylo určeno. Počet lidí, kteří tam měli znovu a znovu vnášet život, se však stále zmenšoval.

Nadešla doba, kdy všichni, kteří sloužili na zemi Abd-ru-shinovi, zemi opustili. Tak se také přiblížil konec říše.

Měla se pohroužit do dlouhého spánku, dokud nenastane doba jejího probuzení.

A země se dál valí vpřed, až se na ní opět rozzáří místo, které svědčí o velikém dění Světla:

KASSANDRA

Ještě dlouho potom, co Parzival a Irmingard žili na zemi jako Abd-ru-shin a Nahome, zůstalo vlivem toho zakotveno v mnoha lidských duších záření Světla a Čistoty. Kde našlo vhodnou půdu, šířilo se dál. Tato místa zářila ve hmotnosti jako malé světlé body, zatímco vyšší říše a úrovně se podobaly jemným filtrům, které předávaly proudy síly v nezeslabené míře dál.

Stejně jako všechno vyšší duchovno bylo prožhaveno i všechno bytostné a bytostní pomocníci radostně vyvíjeli činnost v hrubé hmotnosti, kde je lidé poznávali a působili s nimi. Mylně označovali bytostné za bohy, protože bytostní byli jiného druhu, čistěji se zachvívali ve vůli Boží a tím jim připadali jako všemocní.

Země se stejně jako ostatní planety otáčela ve stejnoměrných rytmických kruzích kolem svého dárce světla, zářícího Slunce. V rámci svého vývoje byla dosud mladá, i když už měla za sebou pro lidské chápání nepředstavitelně dlouhé období a proběhl na ní vývoj, který lidé dosud neprozkoumali.

Kolem země se vznášely a převalovaly řídké mlžné útvary třpytící se jako opál. Tu a tam jasně zaplály a ukázaly bytostným místa, kde je na zemi zakotvena v čistých lidských duších svatá síla Světla.

Na taková místa byly jako silnými magnety přitahovány třpytivé světelné proudy čistoty. Bytostní pomocníci je přijímali a předávali dál do hmotnosti, a tím vytvářeli spojení pro Světlo.

Kde se však opalizující kruh třpytil tmavě, tam lidé přinášeli oběti rozumu, posvátné Boží slavnosti byly zatlačeny orgiemi a ze zlých činů vyzařovalo temno. Tam Světlo nenavázalo spojení.

Tak tomu byla nad Babylónem, nad Egyptem i nad mnoha ostrovy kolem pobřeží Malé Asie. Tam již minuly doby, kdy měli lidé čisté chtění. Kdysi mocný růst zralých národů vystřídal úpadek.

Nad rozlehlým modrým mořem se ale jasně třpytilo vlnící se tkanivo jemnější hrubohmotnosti, proniknuté čistými bytostnými silami. Mořská hladina jiskřila v paprscích slunce a neustále hučivě šuměla ke cti Boží jako vzdálený, hluboký chór varhan.

Tímto hučícím světem se míhaly jásající nereidy, mořské nymfy, dotýkaly se světlého tkaniva a podávaly ruce vzdušným bytostem. V dálce se ve slunečním světle leskla světlá pevnina s členitým pobřeží, ostrovy a zálivy.

Čistě a prostě se ve své přirozené nedotčenosti třpytilo nad mořem i pobřeží Řecka. Vzdálený hřbet Olympu čněl k tmavomodré obloze a kolem něho se rozprostírala drsná krása země.

Nad zemí Řeků, nad mořem i nad protějším pobřežím Malé Asie bylo možné pozorovat zvláštní pohyb. Zdálo se, že toto místo země obzvlášť ozařuje stříbřité světlo prosvítající shůry.

Na březích moře se zvedaly velké chrámy a mohutná opevnění. Mocná města zářila ve slunečním světle a stavby v nich mluvily přísnou, energickou řečí o víře, kázni a pořádku, o píli a uctívání věčných bohů.

Nikde ještě nebylo ani stopy po lehkomyslném a nádherymilovném opojení, které později zlomilo nejlepší síly tohoto národa. Přesto zde již ožívala tvrdošíjná bohatýrská svévole a hrozilo, že z radostných, bohabojných hrdinů učiní násilnické, vzpurné dobrodruhy, kteří si podrobují slabší, ne však proto, aby tím přispěli k výstavbě, ale aby získali větší moc.

Oživující, stříbrolesklé Světlo Boží Lásky se zvolna pohybovalo nad pobřežím, jako by hledalo. Ještě se ale nezastavilo, ještě se nesneslo, i když světlí pomocníci naplnění radostí byli připraveni vytvořit ve hmotnosti pro Boží Světlo most.

Nad pobřežím a mořem plula mezi oblaky stříbrná záře a na nějakou dobu se zastavila nad pobřežím Tróje.

Tak byly připravovány země, lid i dům, kam měla být ponořena jiskra z Božího Světla. Lidé nic z toho netušili a žili na zemi zaměření na práci a boj, uměli si ale i užívat života. Žili z Božích darů a síly přírody považovali za projev moci svých bohů.

Čistá a prostá, drsná a jasná byla tato země pastýřů, rolníků a válečníků. Tím, že žili přirozeným životem a zabývali se přirozenou činností, se jejich duchové vyvíjeli a nevědomky uzrávali. Zejména ženy se otevíraly a přijímaly čisté síly, které byly nad nimi. Usilovaly vzhůru a tato touha po čistotě je zušlechťovala také pozemsky. Díky půvabu své bytosti získaly moc a staly se strážkyněmi domova a chrámů, které muži postavili pod jejich vlivem.

Silně působily ctnosti čistoty a věrnosti prostřednictvím vznešených bytostných, které tvořily most k pozemským ženám. Řekové je nazývali Héra a Hestia.

V plamenech posvátného krbu, který byl v každém domě umístěn uprostřed obývací místnosti, se Hestia často ukazovala ženám.

Trója dozrávala k velikému dění Světla na zemi a byla připravována k přijetí Božského mystéria, které se již uskutečnilo ve svatém hradě Světla. Stvoření se totiž mělo opět dostat v Boží Lásce velké milosti: Co Parzival jako Abd-ru-shin začal, to měla na zemi dokončit Maria jako Kassandra.

Hekuba, Priamova manželka a matka nejkrásnějších hrdinů země, vládkyně Tróje, zamyšleně seděla v kruhu žen a služek výstavného paláce. Spřádaly jemnou vlnu na své široké oděvy.

Oheň v krbu vyšlehl a ve znovu rozdmýchaném plameni se Hekubě náhle zjevila tvář. Klidná a krásná, plná dobrotivosti a čistoty hleděla královně do očí, připravena pomoci a povzbudit.

Hekuba těžce vstala. Napřímila svou mohutnou postavu, unaveně kráčela ke krbu a pak se beze slova sklonila. Plamenná tvář ji přilákala. Věděla, že jí bohyně chce něco sdělit.

Ženy toho nedbaly. Hekuba se často chovala divně, když byl její klín požehnán. V takových dobách byla lidem vzdálenější, spojená s neviditelnými silami a v hloubi duše zbožná a tichá. Tentokrát ale na její drsné, přísné bytosti spočívalo neobvyklé kouzlo a na její tváři se rozprostírala klidná záře.

Hekuba žila v kázni a pořádku. Naplňovala celý dům a velké hospodářství svou rozhodností, ochotou pomáhat a věrností, ne však teplem. Všichni ji poslouchali, měli ji ve velké úctě, nikdo ji ale nemiloval.

A Hestia jí v praskotu ohně pošeptala radu a dala jí naději; řídila jednání této ženy a poskytovala jí sílu. Mnozí tuto sílu cítili, její původ však neznali. Z Hestie vycházela světlá vlákna a proudila Hekubou. Ta je vyciťovala jako dar.

»Jsi zralá, abys mohla přijmout čisté, vznešené Světlo!« ozvalo se šeptem z ohně. Hekuba sice tato slova zaslechla, nevěděla však, že se týkají dítěte, které čeká.

Od této chvíle nastal v domě ruch. Navštěvovaly jej světlé postavy a plnily jeho prostory svým jasem.

Hekuba se modlila k bohům. Denně zdobila květinami a věnci z listí sochu Hestie, která stála na kamenném podstavci v malé předsíni.

Sama chodila za brány města vzhůru přes pahorky a nevelké louky, aby natrhala na ozdobení sochy malé bílé květiny.

Pastýři tam pásli velká stáda zavalitých ovcí a hbitých koz. I oni byli drsní jako jejich vládkyně. Tóny linoucí se z jejich fléten zněly jako ševelení lehounkého vánku a upomínaly na tichou zádumčivost vzdálených pahorkatin na východě. Byl to projev jejich duševního druhu. Hekuba měla zvuk těchto fléten velmi ráda.

Zejména jeden z pastýřů se zaradoval, když spatřil vládkyni vystupovat do kopců. Nedávno ho to začalo silně přitahovat k této vznešené paní, která byla zřejmě naplněna neobvyklým světlem. Byl to jeden z otevřených lidí, kteří v sobě živě prožívají tkaní Boží lásky. S velkou láskou a se stále bdělým zrakem pozoroval půdu své rodné země, jak se zelená a nese ovoce.

Věděl o každém hnutí svých zvířat a dovedl vytušit nebezpečí, které jim hrozilo od nepřátel všeho druhu. Často také vídal bytosti země, vzduchu a vody, nacházel byliny a kameny a používal je k léčebným účelům.

Jeho krásný, opálený obličej rámovaly husté kadeřavé vlasy. Hrubý oděv zakrýval vysokou rozložitou postavu až po kolena. Svalnaté ruce a nohy zůstaly volné. Opřen o pastýřskou hůl hleděl přes pahorky a široké údolí řeky dolů na Tróju.

Měl tak bystrý zrak, že v největší výšce spatřil orla ohrožujícího jeho stádo ještě dříve, než ho zvětřila bdělá zvířata. Toužebně hleděl do zářícího světla na obloze, jako by je chtěl vpít do sebe.

Byl zvláště omilostněný a zcela samozřejmě mluvil o věcech, o nichž si ostatní jen plaše šeptali a které stěží chápali. Jeho život byl úzce spjat se zvířaty, rostlinami a živly. Mluvil s nimi, jako by byly jeho druhu, vnímal je jako kamarády a přátele a miloval je víc než sám sebe. Snažil se porozumět řeči těchto tajemných bytostí a osvojit si ji. To, co mu lidé říkali, rozděloval do jednotlivých skupin a srovnával způsob jejich řeči a výrazu s jevy v přírodě.

Pro všechno měl přirovnání z přírody a jeho úsudek byl výstižný a spravedlivý. Věděl toho víc než ostatní a často chodil dolů do osad lidí, aby jim pomáhal. Když měli starost o zvíře nebo byl v domě někdo nemocný, přišel a vždy s sebou už přinesl, co potřebovali. Kroutili nad tím hlavou, ale vždy to s díky přijali. Někdy jim přitom bylo trochu úzko, báli se ho.

Jen Hekuba se mu nevyhýbala. Pevným krokem mířila i tentokrát k němu, a ještě než k němu došla, ho pozdravila.

Pastýř ale učinil něco, co jindy nikdy neudělal. Klesl na kolena. Neřekl nic, jen jí mlčky podal jakousi bylinu. Pevně a tázavě jí pohlédl do očí.

Hekubě uvázl krok. Zastavila se a vztáhla k němu ruce, aby ho zvedla.

»Co mi to dáváš, Perikle? Co s tím mám dělat?«

»Paní, budeš to potřebovat ve své těžké hodince. Nezapomeň na to! Posílí tě to a přivede na vyšší myšlenky, které tě naplní požehnáním. Musíš svou duši udržovat jako dům, který se otevírá světlu slunce. Musíš o své tělo pečovat jako o drahocennou nádobu, která v sobě chová nejvzácnější klenot země. Musíš se vnitřně úplně změnit, abys poznala, jaká spása sestoupila do tohoto světa, a abys kolem ní nepřešla bez povšimnutí. Ty sama ji smíš přijmout, protože jsi čistá!«

Hekubě strnuly oči. Slova dobře slyšela, ale nerozuměla jim. Ještě když sestupovala dolů, v ní stále zněla jako klidný, utěšující proud.

Pastýř vždy pronášel taková záhadná slova. Mluvil řečí, jíž lidé nerozuměli. Byl nepochybně určen k tomu, aby pomohl ještě mnoha lidem, většina z nich mu ale nerozuměla.

Perikles starostlivě hleděl za odcházející paní. Jeho duch tušil, jaká bude budoucnost.

Na tróju se již snášel večer, na pastvinách zavládlo ticho. Ovce a kozy se shromáždily do stáda. Tiše dýchaly a naslouchaly. Leckde zněly flétny jako přání dobré noci od pastýřů. Na večerní obloze již svítily první jasné hvězdy. V Periklově duši se rozhostil klid a slavnostní nálada.

Tušil, že se z dalekého východu stále více blíží přes hory, řeky a lesy světlé zástupy, zaslechl jásavý zpěv hlasů, které ještě nikdy neslyšel.

Náhle ucítil, že se ho někdo jemně dotkl. Pohlédl vzhůru, ale oslněný musel zavřít oči. Teprve po chvíli úzkosti zřetelně rozeznal, že před ním stojí v zářivém lesku krásný jinoch a promlouvá k němu. Měl tak mohutný hlas, že Perikles v jeho burácení stěží vnímal smysl řeči.

»Jsem Boží posel!« pravil zářící jinoch. »Zvěstuji vám veliké štěstí. Jdi k lidem, Perikle, a řekni všem, kdo chtějí věřit, že nad Trójou vzchází Světlo! Poznáte-li toto Světlo, poskytne vám plnost života. Jestliže je však nepoznáte, propadnete smrti!«

Pod mocným tlakem Světla klesl Perikles slabostí na kolena. Chvěl se. Síla zvěstujícího anděla byla pro něho příliš velká.

Přesto mu z úst vyklouzla otázka:

»Jak ale najdeme toto Světlo?«

»Uvidíš je v hodině jeho příchodu. Nad domem se bude vznášet světlá holubice!«

A do světa vstoupil velký ruch. Perikles, který byl úzce spjat s přírodou, cítil, že rostliny a zvířata ožívají. Všechny bytosti se napřímily a snažily se povznést se vzhůru v novém lesku. Šepot ve vzduchu zesílil, řeky a prameny šuměly stále víc.

Z nebe se snesla až dolů k zemi záře a vytvořila jakoby jasnou, jemnou světelnou cestu.

Tento proud Světla se zvláště tajuplně dotkl jeho duše.

Vyprávěl o tom pastýřům, nemohli však nic poznat. S důvěrou přiznali:

»Asi to tak bude, když to vidí Perikles.«

Připravoval je na příchod velikého Světla na zemi.

Pastýři mu věřili, ale nepřemýšleli o tom. Necítili ani silnou radost, jež je dána jen tomu duchu, který je bdělý a připravený na Boží lásku. Čekali, co se bude dít. Dravému zvířeti ohrožujícímu stádo nebo nemocné ovci věnovali větší pozornost.

Perikles to věděl. Nebyl tím překvapen a mlčel. Tím silněji však cítil vysoké síly z onoho světa, které se k němu blížily.

Díval se dolů na město ponořené do večerní mlhy. Místy plápolaly na domech a branách pochodně. Na východě již ustoupila tmavá modř bezbarvé tmě, na západě byla ještě obloha jasná a moře lemoval rudý pruh. Všechny přírodní bytosti zmizely.

Vtom spatřil světlou záři. Ohlédl se, protože si myslel, že se blíží některý z pastýřů se světlem. Ale byl sám.

Padl na kolena a modlil se, srdce mu překypovalo. Vnitřní soustředění mu prospělo. Ujasnil si, že na něco čeká, na něco velkého, co jeho ducha zřejmě mocně uchvátí. Opět si vzpomněl na Božího posla.

Jak to řekl? »Jsem Boží posel!« O kterém bohu to mluvil?

Když o tom uvažoval, uvolněný, plný důvěry a pokory, zřetelně a jasně k němu pronikl hlas:

»Jest jen jeden Bůh! My všichni Mu sloužíme, jsme jen projevem jeho vůle.«

Tato slova zazněla shora ze vzduchu.

»Tkáme v jeho zákoně, ale Světlo, které k vám nyní přichází, je z něho.«

Jímala ho závrať, neboť všechno pro něho bylo naprosto nové.

Obloha se mezitím zahalila do nočního hávu a hvězdy zářily jako za vlahých nocí, kdy teplý vítr vyčistí po dešti oblohu. Na vlaze vonící zemi spočívala mírná tíže.

Náhle se z nebe snesl zářivý proud plamenů. Jen vteřinu byla celá krajina ponořená do bílého světla. Perikles chtěl zavřít oči, ale zůstaly jako z přinucení široce otevřené.

A spatřil nad sebou oslnivě bílou holubici nesoucí v zobáčku zlatou růži. Snesla se na Priamův hrad a zmizela.

Pastýř vstal, opustil své stádo a spěchal dolů do města povědět to králi.

V jeho duši zaznívalo jako hlahol zvonů jásavé volání:

»Jest jen jeden Bůh, ale toto Světlo, které nyní sestoupilo na zemi, je z Něho!«

A tak pastýř předstoupil před Priama a vyprávěl mu, co ho tak podivuhodného potkalo.

Priamos ho vyslechl. Měl ve zvyku jednat upřímně a dobrotivě, takže nechal muže, aby se vymluvil. On sám byl ale příliš zaměřen na pozemský praktický život, než aby pochopil toto prožití v celé jeho hloubce.

Věděl, že pastýři jsou zvláštní lidé, kteří žijí sami pro sebe. Věřil jim sice, a právě o Periklových moudrých radách a předpovědích už mnoho slyšel, ale protože byl prostomyslný a byl plně zaujat starostmi pozemského života, málo se zajímal o jemné děje probíhající v duši, když člověk rozjímá.

»Přinesl jsi poselství v hodině, kdy se mi narodila dcera, Perikle. Dítě je zřejmě pod zvláštní ochranou bohů. Jinak si to neumím vysvětlit. Čiňme věrně, co máme činit, a tak budeme sloužit i bohům. Na věčné záležitosti je čas až po smrti.«

Pastýř vzplanul:

»Chraň se, Priame! Vzpamatuj se a dbej na každé z mých slov, protože mají velkou váhu. Nevyslovil jsem je já, ale Boží posel a ten nepřichází kvůli malicherným, všedním věcem. Nemysli jen na to, že dítě má božskou ochranu, měj na paměti i hrozivá slova, která doprovázela zprávu o jeho příchodu: ,Nad Trójou vzchází Světlo! Poznáte-li toto Světlo, poskytne vám plnost života. Jestliže je však nepoznáte, propadnete smrti!’ «

Pastýřův hlas zněl hrozivě.

V těchto hodinách se začal strašlivý osud lidstva ubírat svou drahou, lidé však nic nepozorovali.

Perikles neměl klid. Procházel městem, zašel za pastýři a rolníky. Opustil své stádo, aby zvěstoval andělova slova. Vypravil se za rybáři, aby zanesli zprávu o příchodu dítěte přes moře na ostrovy. Navštívil kupce, kteří přistáli na pobřeží Tróje, aby andělovo poselství vzali s sebou do své vlasti.

Ale královna Hekuba, matka děvčátka, jeho činnost nestrpěla. Nejdřív od ní přišel příkaz, ať Perikles mlčí, aby lid nebyl zneklidňován, pak Periklovi došla hrozba a nakonec byl vykázán ze země.

Perikles zachmuřeně prošel Trójou, potom setřásl prach z nohou a na břehu zanechal i obuv. Jednoho z pastýřů požádal, aby Hekubě vyřídil jeho vzkaz:

»Osud Tróje ukáže, že andělovo poselství nebylo lživé, ale naplní se jeho slova: ,Jestliže však toto Světlo nepoznáte, propadnete smrti!’ «

A nad Tróju se těžce snesl zlověstný temný mrak, zatímco jediný člověk, který poznal pravdu, opustil zemi.

Uplynula léta.

Nad mořem se klenula modrá obloha. Zubaté hroty skal na trojském pobřeží se třpytily smáčené narážejícím příbojem. Vlny ozdobené malými pěnovými korunami se perlily a se šuměním se valily ke břehu. Na vodě bylo vidět červené a žluté plachty.

Písčité pobřeží bylo protkáno malými skalisky a skalnaté výběžky skrovně porostlé nízkou trávou pronikaly dál na pevninu. Z Tróje vedla k moři cesta s hluboce vyjetými kolejemi.

Od zdí města, kde byla patrná starší a novější část, se táhla směrem k pastvinám pokrývajícím mírné pahorky pláň porostlá nízkými, přičaplými stromky.

Trója dříve bývala pastýřskou vesnicí, postavenou z tmavých, neotesaných kamenů z okolí. Domy měly ploché střechy porostlé trávou. Malá okénka tmavě zírala do slunečního světla. Nevelké dvorce obehnali jejich majitelé zdmi s nerovným povrchem.

K vesnici se bezprostředně připojovala novější část. Byl na ní patrný vliv vysoce vyvinutého řeckého stavebního slohu, i když zdejší sloh byl prostší a méně vytříbený než u staveb staré Helady. Všechno bylo jednoduché a trochu hrubé.

Mohutná brána hradu se otevírala se skřípotem. Po obou stranách brány stály čtyřhranné věže. Od nich se táhla vysoká, široká hradba, po níž se dalo chodit. Za hradbou zel široký, hluboký příkop vyzděný hladkými kameny. Naproti bráně stál široký dřevěný most, zvedal se a sklápěl pomocí těžkopádného zařízení.

Za příkopem bylo vidět obdélníkové prostranství vydlážděné velkými kameny. Vpravo stála sloupová stavba, naproti se zvedala druhá hradba s bránou a vlevo se na ni napojovala vysoká síň s jednou vnitřní a jednou vnější chodbou.

Vnitřní chodba vedla do sklepních prostor, kde stály obrovské hliněné amfory. Za nimi následovaly velké sklady potravin.

Druhý dvůr zaplňovaly vozy a hospodářské nářadí. Kolem dokola ho obklopovaly chlévy, kde bylo ustájeno mnoho krásných zvířat, zejména krav, býků a telat. Koně měli oddělené stáje spolu se zvířaty podobnými oslům. Před stájemi a chlévy hlídal obrovský pes s huňatou žlutošedou srstí.

Nalevo vedla brána do vážného, tichého vavřínového háje. Procházely jím písčité cestičky, které ústily do obvodových cest tvořících čtverec. U cestiček stály v určitých vzdálenostech od sebe kamenné lavičky a uprostřed háje vyzývala k zastavení kamenná vodní nádrž s rybkami.

Mezi stříhanými stromy vedla cesta k tmavé zdi staré části paláce. Ve velkém vstupním sále podepřeném dřevěnými sloupy stál královský trůn. Vedly odtud příkré, široké schody do horních místností. Trámy byly tmavohnědé a pochmurné, po stěnách a sloupech rozvěsili obyvatelé paláce zbraně všeho druhu.

Protější strana sálu měla nezakrytá, vysoká okna, kterými bylo vidět na světlý dvůr. Rostly na něm stromy i několik kvetoucích keřů a obklopovaly jej sloupové síně. Na plochých střechách síní zřídili budovatelé hradu zahrady, visela z nich dolů bujná zeleň.

Nad velkým sálem starého hradu se nacházelo mnoho pokojů. Z nejvzdálenějšího z nich, rohového pokoje, se otevíral volný výhled na dvory a na část staršího předměstí až k moři. Z druhé strany bylo možné pozorovat živý ruch na hospodářském dvoře.

Stěny této prostorné místnosti zdobily pestré kresby a stály v ní zlaté a hliněné nádoby.

V jednom rohu bylo umístěno kovové odpočívadlo, na němž ležely kožešiny a podhlavník. Kolem stěn stály truhly s oděvy, podlahu tvořily pestré desky.

Byl to pokoj královny. Vedlejší místnost zaplňovaly válečné zbraně, trofeje a výzbroj. Nízký, široký stůl pokrytý obrazy a kresbami svědčil o tom, že je to králova pracovna. Zde Priamos pobýval nejraději.

K pokoji královny se připojovaly místnosti žen, na královu pracovnu navazovaly pokoje mužů.

Ve zvláštní části hradu, kam se dalo dojít jen přes dvůr nebo přes pokoje žen, byly hospodářské místnosti. Pracovaly zde služebné různého věku.

Těsně vedle starého paláce se zvedala nová stavba, podobala se chrámu a byly v ní slavnostní komnaty. Odklopovaly ji překrásné zahrady obehnané vysokou zdí.

V prostorách hradu kypěl rušný život. Lidé měli krásné postavy a blížili se ideálnímu obrazu bytostných bohů. –

V pokoji královny stál připraven k boji vysoký, silný muž ve válečné zbroji. Na hrudi měl pancíř a na hlavě řeckou přilbu ozdobenou chocholem s žíní. Jeho vážný obličej rámoval krátký kadeřavý plnovous, který byl zřejmě kdysi tmavohnědý, teď byl ale hojně prokvetlý šedinami. Za plnými rty se skrývaly krásné zuby a úzký, jemně tvarovaný nos dodával obličeji neobvyklý výraz. Hluboké vrásky kolem úst svědčily o pevné vůli a o přestálých bojích. Šedomodré oči zářily a jejich dobrotivý, vážný pohled byl pohledem zralého člověka. Dokázaly hledět odvážně, dokonce i hněvivě, a pak z nich zase sálala láska jako z očí šťastného dítěte. Vysoké čelo zbrázděné vráskami stínila těžká přilba. Velké ruce měly podle všeho pevný stisk. Bylo na nich vidět, že dovedou řídit pluh právě tak jako koně, že se umějí dobře ohánět mečem, ale také že patří člověku, který je schopen moudře vést obec, hospodářství i vojsko. Z celé Priamovy bytosti bylo poznat, že se umí ovládat a že je rozvážný. Každý k němu vzhlížel s důvěrou.

K němu se připojil Hektor, rovněž ve válečné zbroji. Byl vyšší a štíhlejší než Priamos. Jeho pružné pohyby svědčily o tom, že i on umí mistrně zacházet se zbraněmi. Z obličeje, který měl hnědou, prosluněnou barvu jihu, vyzařovala vřelost. Tmavohnědé vlasy spadaly v krátkých kadeřích na čelo a spánky.

Z velkých, tmavých očí sršela radost a síla. V jeho zjevu se projevovala harmonie těla a duše, prostota a upřímnost.

I Hektor měl na hlavě stříbrnou přilbu. Přes ramena si přehodil bílý plášť zakrývající pancíř z drátěných kroužků. Bouřlivě uchopil do ruky štít a s radostným výkřikem vyběhl z místnosti. Doufal, že znovu zvítězí nad svými bratry při cvičeních ve zbrani.

Vtom se odhrnul závěs zakrývající dveře do vedlejšího pokoje a v jejich otvoru stanulo štíhlé děvče. Mělo na sobě řecký oděv, který ponechával paže a ramena nepokrytá. Na ramena děvčeti spadaly tmavé, zvlněné a husté vlasy, které byly přes čelo přichyceny širokou bílou stuhou. Úzká tvářička s jemným nosíkem se podobala tváři Hekuby, jenom lícní kosti byly širší a čelo bylo více zaoblené a vyšší. Velké a vážné oči měly šedomodrou barvu.

Vztáhla malé, silné ruce k otci, který se chystal podniknout dalekou válečnou výpravu. V její tváři se zračila láska a plachá úcta.

Hodina, kdy jí Priamos oznámil svůj úmysl, znamenala pro Kassandru první krok v jejím osudu.

Do té doby byla dobře chráněná a opatrovaná. Služebné ji věrně obsluhovaly, sourozenci ji milovali a matka starostlivě ochraňovala.

Jako poupě, které ještě nedosáhlo okamžiku zralosti, zastiňují a chrání okolní listy a květy, tak vyrůstala tato čistá, vyvolená květina.

Nade zdmi Tróje vzešlo Světlo, Světlo osvícení budoucích pokolení! Nejvyšší Vůle poslala toto Světlo ještě dříve, než mohl velký řecký národ zanést do trojských zdí zárodek úpadku.

V pozemské formě zdravého dítěte z královského rodu měl být pro Kassandru vytvořen tělesný obal a poskytnuta půda, na níž by mohla prospívat a vyvinout se ve světlo světa a přispět k záchraně ženy, k posílení a vedení ducha, k zachování života a ozdravění národů!

V trojských síních dosud nikdo nevěděl, jaký klenot jim byl svěřen. Tento pastýřský národ byl obdařen přirozeným smyslem pro všechny důležité věci pozemského života a stejný smysl měli i jeho vládcové. Jejich město se mohlo stát střediskem obchodu a mořeplavby, všech vzkvétajících odvětví umění a vědy a zároveň mostem ke vzdáleným východním říším.

Z těchto důvodů ostatní za mořem Tróju potají pozorovali, záviděli jí a dokonce s ní otevřeně válčili. Tak museli mírumilovní pastýři a rolníci zesílit a proměnit se v bojovníky. Bylo to možné, protože byli ve své podstatě přirození a zdraví, otevření všemu čistému a jasnému a vedla je síla z výšin.

Jak silně, prostě a věrně prožívali svůj pozemský život a na tom rostli, tak sloužili také bohům jako čisté, důvěřivé děti.

A tomuto národu byl z nejvyšších výšin, o jejichž existenci ještě nic netušili, poslán v Kassandře pomocník k dalšímu vzestupu.

Když bylo Kassandře patnáct let, zmocnilo se její duše prudké, bouřlivé nutkání. Snažila se uniknout neustálému shonu v domě a v každé nestřežené chvíli odbíhala do zahrad, které ji svými tajemnými šerými zákoutími zvaly k přemýšlení a snění. Hledala samotu.

Jinak byla veselá, žila v kruhu svých sourozenců a věnovala se domácí práci. Ráda pobývala u služek, protože chtěla stále něco dělat. Její čilá mysl ji vedla také k tomu, aby měla přehled, co se děje v domě i v hospodářství, a mohla matku o všem přesně informovat.

Obzvláště se cítila být přitahována ke zvířatům. Tiše a velmi pozorně dohlížela na jejich ošetřování. Čeledíni ji proto měli velmi rádi a radovali se, když na dvoře uslyšeli její jasný hlas. I tomu nejmrzutějšímu starci přitom přelétl po tváři zjihlý úsměv. Když šla kolem, všichni zvedli oči od práce, pozdravili ji a promluvili s ní několik veselých slov.

Zejména se ale ujímala nemocných nebo slabých zvířat. První čeledín dokonce tvrdil, že by velký černý býk pošel, kdyby Kassandra nevložila svou malou ruku na jeho hlavu porostlou kadeřavou srstí.

A přesto se jí najednou zmocnila tichá, nápadná vážnost a pobízela ji, aby se vydávala sama do zahrad. Vyhledávala bílé, mlčenlivé sochy bohů, které na ni shlížely ze stinných loubí. Nejvíc ji to táhlo do stínu vavřínu. Kdykoliv procházela tichým krokem kolem Apollónovy jeskyně, domnívala se, že v ní slyší zaznívat lahodné tóny. Neodvážila se ale vejít dovnitř ani zůstat venku před ní. Plaše jako srna přeběhla kolem a skryla se nablízku.

Jednou v poledne, když se všichni lidé v hradě skryli před slunečním žárem, ji opět zvábil chlad háje a jeho hluboké stíny. Hlavu jí jako železný kruh sevřela silná, tíživá bolest, dlaně a chodidla měla rozpálené. Oči se jí leskly, jako by potlačovala pláč, a bolestivý tlak jí svíral srdce, které tlouklo tak, jako by chtělo uniknout z drtivé pěsti obra.

Kassandra se už sama nepoznávala. Nevěděla, kam patří, nic ji v této chvíli nepoutalo k jejím sourozencům ani k rodičům, ke dvoru ani k domu. Nemyslela na milovaného otce, který byl na daleké výpravě, ani na bratra Parida, o němž přes moře dolehla zmatená, znepokojivá zpráva.

Opět došla k Apollónově umělé jeskyni, v jejíž kupoli se lámaly sluneční paprsky a nořily bílou Apollónovu postavu do zářivé glorioly slunce. Pramen tiše bublal a v jemné mlze, jež se nad ním vznášela, se rovněž lámalo sluneční světlo.

Kassandra, která cítila úzkostnou bolest a touhu po něčem neznámém, se zcela oddala kouzlu této chvíle.

Zhluboka dýchala a zavřela oči. Připadalo jí, že očima vpila do své duše plující oblaka a modře zářící oblohu a nyní letí jako pták tímto kvetoucím prostorem. Bylo jí tak lehce.

Vtom se k ní z nesmírné dálky přiblížilo velké, jasné světlo. Obklopovalo je mnoho barevných kruhů znějících šumnými akordy. Kassandra naslouchala široce otevřenou duší.

Sklonila se k ní krásná, světlá kadeřavá hlava, dýchla na ni a tím v ní probudila dar moudrosti a prorokování, který jí dala pro její pozemskou cestu vyšší síla.

Na dobu pozemského života ji zahalila ochrana nejvyšších bytostných pomocníků. Přiblížil se k ní viditelně Apollón a sejmul jí pásku z očí. Teď směla vidět do říše bytostných a myslela si, že tam najde svůj domov.

Když se Kassandra probrala, slunce se již sklánělo k obzoru. Hlavu měla jasnou a tělo plné síly. Smutek zmizel a její oči planuly jako dvě jasná slunce. Poprvé cítila, že se při slovech modlitby jasně zachvívá i její duše, a byla z toho šťastná.

Od toho dne se Kassandra očividně změnila. Z nezkrotného dítěte se stala tichá, rozvážná panna se zářícíma očima. Vycházela z ní světlá záře, záře čistoty a svěžesti dětské bytosti, a na jejím čele svítilo jasné světlo.

Kdykoliv neočekávaně vstoupila mezi služky nebo do kruhu žen, udiveně na ni pohlédly. Začaly si o ní potají šeptat.

»Nevypadá to, že ji jedna z věčných zasvětila službě?« prohodila Andromaché, tichá, smutná žena. Se stísněným srdcem den co den toužebně očekávala manžela, který byl mimo domov.

Čas míjel jako v letu. Pro Kassandru nastala šťastná doba, protože poté, co jí byla sňata páska z duchovních očí, poznávala pod vedením vysokých sil zákony přírody.

Nechtěla být vysvěcena na kněžku; vyhýbala se zbožným zpěvům v chrámech a kněží ji za to neměli příliš rádi.

Byla skromná a tichá, občas plachá, když ve falešném jednání dvořanů cítila něco nepřirozeného, co se příčilo její povaze. V takových chvílích by nejraději uprchla z hradu svých rodičů někam daleko, na nivy, do nichž jí umožnil nahlédnout Apollón.

Každá z tichých, mlčky vytrpěných bolestí jí však přinesla bohatou odměnu tím, že přispěla k vyššímu poznání a vlastnímu vývoji. S velkou láskou se snažila využít ovoce svého bohatého prožívání ku prospěchu ostatních lidí, ale ti jako by nemohli pochopit, co jim chce ve svých otevřených dlaních tak štědře a blaženě dávat. Neviděli jemné tkaní zákonů, které začalo zářivě proudit z Kassandry a které by za jiných poměrů k sobě bezpodmínečně přitahovalo stejnorodost, lásku k lásce.

Lidé však byli prázdní a nemohli nic dávat ani přijímat. To Kassandře způsobilo hořkou bolest, takže zavřela své otevřené ruce. Jenom nejnižší z čeledínů, jen nejchudší z chudých, kteří žebrali u bran, a zejména zvířata k ní přicházeli s láskou.

Jejímu duchu se otevřelo bohaté vědění o rostlinách. Aby si dobře zapamatovala všechno, co přispěním Apollónovy síly poznala, naučila se umění psát.

Jeden řecký žák z Athén, kterého zahnala na lodi do Tróje vichřice a dobře ho zde přijali, se stal jejím učitelem. O vlastním účelu své touhy učit se s ním ale nikdy nemluvila.

Jejímu čerpajícímu duchu se otevřely i skály a síly země, dokonce i síly živlů, a pochopila mnoho tajemství.

Často poznala příčiny nedostatků a slabostí lidí, a protože velmi chtěla pomáhat, našla také prostředky k ozdravění.

Kolem ní začaly zářivě tkát pomáhající duchovní síly. Trvale ji obklopovalo jasné světlo, od něhož se všechno temno muselo odrazit. S bolestí však zjistila, že její okolí se nezměnilo. Ani jeden člověk se nesnažil jí porozumět a následovat ji.

Sestry a kamarádky se jí odcizily. Výsměšně krčily rameny a bylo jim milejší, když je Kassandra nechala vést plané řeči o mužích, šatech a špercích, místo aby je bavila hudbou nebo vyprávěním o tom, co zjistila při svém živém pozorování přírody a života. Za veselého chichotání se úzce semkly a nechaly čisté Světlo hořet na osamělé výšině.

Občas Kassandra měla dojem, že žije úplně zbytečně. To byly její nejkrušnější chvíle.

Když jednou opět odpočívala v Apollónově háji, zjevil se jí Apollón v oblaku. Chtěl se k ní s láskou přiblížit a ve vábivých obrazech jí ukazoval, jaké mocné divy by mohla provádět ve spojení s jeho bytostnou silou.

Zapudila ho ale takovou silou, že ji samotnou polekala. Plamennými slovy plnými hněvu mu zakázala, aby se k ní přiblížil. Nevěděla, odkud náhle získala jistotu, že náleží Jedinému, který stojí výš než všichni ostatní. Naplnila ji Boží síla.

A pokušitel, který se jí zjevil jako Apollón, zmizel. – –

Náhle se rozpoutala mohutná bouře. Sluneční záře pohasla a nad Trójou se hnaly černošedé mraky, bičované bouří. V mžiku všechno zahalila tma a do kmene akátu stojícího vedle jeskyně sjel strašlivý blesk. Temně zaduněl hrom a země se zachvěla. A přestože již mraky dávno odpluly, slunce dosud nesvítilo. Bohyně čistoty Artemis je zastínila silou své vůle a měsíční kotouč zatemnil jeho záři.

Kassandra si najednou s bolestí uvědomila, že toto zatmění je hořkou výstrahou bytostných a že bude ještě dlouho vrhat stíny na ni i na její rod.

Vstala, jako by procitla ze snu. Co to bylo za světlo, které považovala za důvěrně známé, a přece zářilo z nesmírných dálek? Krev jí vřela v žilách jako tekutý oheň. Proud Světla ji oživil, a ne omámil, jak se zpočátku domnívala.

Na bezmračné obloze, na níž přestala řádit bouře a která teď přívětivě hleděla dolů, zářily velké a jasné hvězdy.

Zatmělé slunce zapadlo a hvězdná noc tiše snila.

Nádherná obloha s miliardami zářících světů se dnes přesto Kassandře jevila matná, bez záře, cizí a studená, neboť ji ozařoval paprsek živého Prasvětla, které bylo jejím domovem.

Vystoupila do výšin, jejichž záře daleko převyšovala záři slunce. Směla se podívat do svého světlého domova.

Když se vrátila do pozemského života, neměla ještě v duši jasnou představu o tom, co přijde, ale uvědomovala si, že ji čeká ještě mnoho těžkého.

Viděla se, jak kráčí po příkré cestě, obklopená lidmi, kteří zvedají kamení a házejí je po ní. Celá zděšená cítila bolest a nejraději by uprchla, země ji však pevně držela tisícerými pouty.

Když Kassandra vešla na dvůr, velký hlídací pes žalostně zavyl a položil se jí k nohám. V paláci se rozhostilo ponuré, tísnivé ticho, jen z pahorků sem zaznívaly lkavé tóny šalmaje.

V pokoji, kde seděly ženy při práci, zavládlo po jejím příchodu mlčení. Ženy ji sledovaly zvědavými, nevlídnými pohledy, a když odešla, šeptaly si pošetilé, pověrčivé nesmysly.

Temno se shlukovalo.

Lidé z ní měli strach, protože do všeho viděla, a tento strach se změnil v podezírání a dokonce v nenávist.

Kassandře se sevřelo srdce. Co má dělat? Kdyby ženám řekla, jakou bolest jí způsobují tím, že se zaplétají do svých nízkých lží, jenom by všechno popřely. Se svěšenou hlavou odešla do svých pokojů.

Tuto noc stáli na pastvině nedaleko nejzazší trojské brány dva pastýři. Obloha zářila hlubokou modří, nad hradem však viděli světlo v podobě kříže.

Z Řecka sem táhlo stále více temných mraků. Bouře přihnala k pevnině malou skupinku lodí, a zachránila tak Parida a Helenu. Když tato dvojice procházela branami, zmocnila se Tróje velká radost. Helena byla oslnivě krásná a k jejímu přijetí uspořádali okázalou slavnost.

Kassandra se jí ale nechtěla zúčastnit.

Kassandra nemohla usnout. Viděla lodi na širém moři a poznala, že jsou otcovy. Pluly domů. Přinášely špatnou zprávu a na Kassandru dolehla hrozivá tíže.

Se svícnem v ruce vstoupila do komnaty matky, aby jí oznámila, co se dověděla. Hekuba však hleděla na dceru chladně a pochybovačně a pak pokrčila rameny.

»Nevyvolávej v domě neklid! Vyčkáme, co bude!«

Dokonce ani matka jí nevěřila.

Kassandra se na této zemi cítila osamělejší než kdy jindy.

V té době se slavily slavnosti, během nichž se hýřilo dary země. Když Kassandra zaslechla vycházet ze síní hlučné, povykující pijáky, zabolelo ji srdce. Ještě stále oslavovali Paridův návrat.

S hořící pochodní vstoupila mezi opilce a zavolala na ně:

»Vaše hrdla brzy umlknou a budete litovat, že jste nešetřili víno na hubené roky!«

Odpověděli jí smíchem a zahulákali:

»Ať jde spát ta ctnostná dívka!«

Kassandra hněvem a ošklivostí oněměla. Obrátila se. Probudil se v ní ale plamenný dech slova a působil dál: teď už nemohla mlčet! Slyšela varující hlas, který stále znovu a znovu oznamoval, jaký bude osud jejího národa, jestliže nebude chtít slyšet. S pozvednutýma rukama prosila, aby ji veliké Světlo vysvobodilo, dostalo se jí však odpovědi:

»Musíš splnit!«

Přesně třicátého dne příštího měsíce přistály lodi jejího otce u pobřeží, jak to Kassandra spatřila ve svém vidění, a přinesly zprávu o hrozícím příchodu Meneláa.

Na Priamově čele se objevily těžké mraky. Pozval si Parida do svého tichého pokoje k rozhovoru mezi čtyřma očima. Syn opustil místnost bledý a zamyšlený. Ve tváři se mu zračila zralost a mužné odhodlání.

Vtom k němu přistoupila Kassandra. Vlídně, ale důrazně mu položila ruku na rameno a pohlédla na něho svýma zářícíma očima. Promlouvala k bratrovi slovy, jejichž zvuk jí samotné zněl jako vzdálené vyzvánění zvonů. Mluvila o tom, jak jsou spolu neoddělitelně spjaty vina a odčinění, mluvila o svobodné vůli člověka a o jeho odpovědnosti.

Zpočátku padala Kassandřina slova do jeho duše jako vlahý déšť, byla plná útěchy a porozumění. Pak ale její varování směřovalo od ducha k duchu a napomenutí zasahovala bolavé místo jeho svědomí jako bodání jehlou. Kassandra varovně mluvila o zvratném působení věčné spravedlnosti. Skončila požadavkem:

»Uznej svou vinu a vrať sám Helenu jejímu manželovi! Zachraň svůj národ před záhubou!«

Bratr naslouchal Kassandře s vážnou tváří a byl stále ohromenější. Kde nachází tato slova? Odkud bere tu sílu? Protože byl otevřený všemu vznešenému, čistému a velkému, ihned v jejích slovech vycítil pravdu, cítil moc vůle Světla.

»Vyprosti se z tíživých pout, osvoboď se a usiluj k Pravdě, teprve pak pochopíš, co to znamená svobodně stát v Božím Světle!«

Jako zapřísahající prosba k milovanému bratrovi dozněla její slova rozléhající se chodbami. Paris zahalil hlavu před jejich silou a uprchl, protože se nechtěl od Heleny odloučit.

Kassandra byla nucena smutně dospět k poznání, že pravda může zakotvit jen u toho člověka, který je připraven ji přijmout a u něhož za chtěním následuje čin.

Na znamení svého smutku si zahalila hlavu tmavým závojem. Nyní věděla, že osud Tróje je zpečetěn.

Trójané se důkladně připravovali na příchod nepřítele. Všechny přípravy řídil velmi rozvážně Priamos. Lid se mu ochotně podřídil a všichni pilně pracovali. Vrchovatě naplnili sýpky a střežili zásobovací cesty, po nichž se dovážela úroda.

Zásoby zbraní byly bohaté, stavby pevné a zátarasy a náspy chytře vybudované. Hradby mohly odolat i nejsilnějšímu nepříteli a nezlomná vůle a důvěra v ochranu bohů dodávala obráncům naději ve vítězství.

S nadšenou odvahou a s veškerou plamennou silou vůle tehdejší generace se vrhli do boje proti obrovské přesile.

Jen Kassandra s obavou očekávala, jak tento boj dopadne. Ženské bytosti předoucí osud jí v zrcadle ducha ukázaly vlákno, které spřádaly, a její srdce naplnila nevýslovná úzkost.

Hrozivé bouře neměly toho roku konce. Vypadalo to, jako by Poseidón chtěl postavit proti Řekům všechny své vichry, takže Trója měla dost času dokončit vyzbrojování.

Hekuba měla mnoho práce a ostatní ženy jí pomáhaly. Podléhala tichému, tísnivému smutku, který nebyl nikdy vlastní její jinak tak činorodé povaze zvyklé rychle jednat. Přemýšlela o něčem, čemu nemohla porozumět a co z vnitřních obav odsunovala. Tušila, že kdyby chtěla najít vysvětlení této záhady, musela by se úplně změnit. Touto záhadou pro ni byla a stále zůstávala její dcera Kassandra.

Kassandra často bouřlivě naléhala na matčinu duši, s dojemnou dětskostí se snažila získat porozumění této drsné, hrdé a chladné ženy. Často se jí ale celé dny, dokonce i týdny vyhýbala a nedokázala jí říci ani nejvšednější laskavé slůvko. Tím si u uzavřené matky mnoho pokazila, protože když matka toužila po srdečnosti, setkávala se u Kassandry jen s plachou zdrženlivostí.

Čím méně však matka Kassandře důvěřovala, tím uzavřenější byla i Kassandra a to stále zvětšovalo propast mezi nimi.

Oběma byla vlastní hluboká vroucnost. Zatímco Hekuba ji potlačovala a myslela si, že ji v sobě udusila, nechávala ji Kassandra ze sebe proudit v bohatém prožívání své duše, jež spolu s dary jejího ducha stále nádherněji rozkvétala. Její duch stále více sílil, takže se stala zářící nádobou, která neustále čerpala a proudy toho, co přijala, chtěla předávat dál.

Matka ji v tomto podivuhodném životním rytmu brzdila. Místo aby se otevřela přetékajícímu požehnání, jež z ní chtělo proudit, nastavěla si sama zdi a rozvěsila roušky, které je navždy rozdělily.

Síla všemohoucího Světla se ale nedala spoutat. Stále silněji vylévalo na Kassandru své požehnání. Přesto v pozemském životě víc a víc ztrácela svou veselost, která byla původně charakteristickým znakem její bytosti. Kamkoliv přišla, očekávaly ji závory, a jestliže se nechtěla dát spoutat, musela je rozbít. Život se pro ni pomalu stával břemenem.

Jen práce jí vždy dodala útěchu a byla pro ni vysvobozením. Kassandra se zabývala zejména přípravou léčebných prostředků pro nemocné. Při tom jí dobře posloužily její bohaté znalosti léčivých rostlin a přípravy léčivých šťáv, takže dokázala pravé divy, dříve naprosto nevídané. Léčebné prostředky, které měly uzdravit lidi, vyzkoušela vždy nejdříve na svých zvířatech. Tito bytostní přátelé přijímali důvěřivě a ochotně z jejích čistých rukou to, co by lidé nepochopili.

Ve zdech Tróje se časem – zpočátku nepozorovaně, ale jak přibývaly pozemské boje a starosti, i zjevně – vytvořily dvě skupiny: pro Kassandru a proti ní.

Mezi lid zvolna pronikla zvěst o tom, jak velké a bohaté jsou její vědomosti o skrytých silách přírody, o duši i o těle. Vyprávělo se také, že občas potají rozmlouvá v zahradách a hájích s neviditelnými bytostmi.

Od chvíle, kdy nastalo zatmění Slunce, začali být lidé pověrčiví. S tímto úkazem na obloze, o kterém si mysleli, že se jím projevil Apollónův hněv, uváděli do spojitosti právě Kassandru. Nikdo nevěděl, odkud se tato domněnka vzala, ale mnoho se o ní šeptalo.

Kassandra se nestarala o to, co si lidé povídají. Sama se toho také dověděla velmi málo. Zato Hekuba se kvůli tomu rozzlobila tím víc, protože jí bylo protivné poslouchat řeči o moudrosti její dcery. Kassandřiny výstrahy stále nepříjemněji a rušivěji zasahovaly do jejího života. Kassandra stále více znepokojovala duše svých sourozenců i domácích lidí.

A bylo to zvláštní: ať už mluvila nebo mlčela, každý se sám pro sebe tázal, co tomu řekne Kassandra. Přesto se jen málo řídili její radou, která byla vždy moudrá, jednoduchá a přirozená. Jestliže však podle ní nejednali, setkala se jejich rozhodnutí vždy s nezdarem. Pak ale nechtěli nic vědět o tom, co jim Kassandra dříve sdělila.

Kassandře byli tito lidé nepochopitelní, a když kráčeli nesprávnou cestou, už je téměř nelitovala. Nedivila se již ani jejich nespravedlivému jednání a jenom se radovala jako dítě, když někdy potkala člověka, který byl jiný.

Této radosti se jí ale dostávalo stále řidčeji, protože se vzrůstajícími starostmi se stupňovaly i špatné vlastnosti lidí až k výbuchům nejprudší vášně. Vždy to byla Kassandra, která je vyvolala, často nějakým slovem, často pouze svou přítomností. Síla Světla se jejím prostřednictvím projevovala tak silně, že jakmile se přiblížila, všechno ošklivé a nesprávné se vzepřelo a odhalilo.

Priamos s údivem pozoroval, jak je jeho dcera zvláštní. Ona, která působila svou královskou vyrovnaností tak prostě, čistě a nepřístupně a svou něžnou ženskostí tak dojemně, vyvolávala v jeho blízkosti mnoho roztržek, takže musel mnohé urovnávat. Hekuba se někdy chovala jako fúrie.

Bouře se utišily a nad mořem se rozhostilo ticho, naprosté ticho. Za nocí zářila nad jeho hladinou velká rudá, ohnivá hvězda: Mars byl velmi blízko Země.

Mezi nejvyššími hodnostáři Tróje se rozpoutal spor, zda se má Paris odvážit vydat se s Helenou na cestu. Kassandra Parida zapřísahala, aby jel, jinak bude jejich záhuba jistá. Dostalo se jí jediné odpovědi: výsměchu a výtek.

Nad mořem nezavanul ani větříček, a proto nebylo na plavbu ani pomyšlení. Rozhodli se, že se dotážou věštírny.

Ale věštírna mlčela. Všichni věštci mlčeli od doby, kdy začala mluvit Kassandra.

Hekuba se rozzuřila a veřejně před služkami vyčinila své dceři, že zmařila činnost věštírny. Při těchto slovech Kassandra spatřila, že vedle Hekuby stojí černá fena s vyceněnými zuby, a od této chvíle se jí matčina tvář zjevovala vždy jen se zavázanýma očima. Zpočátku se tím rmoutila, ale pak to mlčky snášela. Snažila se mluvit stále méně a nechala lidi dělat to, čeho se nechtěli vzdát. Její duch měl spojení se Světlem a díky jemu byla přiváděna do jasu, který ji stále více oblažoval. Věděla, že tam se nachází její druhé já.

Ve chvílích svatého pohroužení to k ní mocně proudilo dolů a odtamtud, ze Světla bílé Holubice, k ní přicházelo také vědění o všech věcech a vědění o jediném Bohu.

To byly chvíle, kdy byla Kassandra spojená s oblastí, odkud pocházela. Znovu posilněná pak šla svou pozemskou cestou k dalšímu splnění.

Mluvila stále řidčeji, její slova však byla o to více výstižná a nezapomenutelná.

Trójané dokončili vyzbrojování lodí. Skryté před zvědy čekaly připravené, až vyplují a vydají se pátrat po nepříteli. Posádky tvořili znamenití bojovníci vedení nejudatnějšími hrdiny. Priamos, Hektor a Paris ale měli zůstat na pevnině. Tak čekali na příznivý vítr.

V noci výhrůžně křičeli sokoli. Hekuba se neklidně převalovala na lůžku. Od chvíle, kdy potupila dceru, neměla už její duše klid; hleděly na ni temné tváře s těkajícíma, žhnoucíma očima. Přiblížily se k ní stíny přitažené jejími myšlenkami a nechtěly se vzdálit. Její starostlivá láska se úzkostlivě upjala na syny. Hekuba začala tušit nebezpečí. Ovládl ji neklid a vášnivá mateřská láska.

Čím více se její láska stravovala v obavách o syny, tím větší byla její utajená zášť ke Kassandře. Brzy se jejích jasných, vědoucích očí bála. Uzavřela jí své srdce a nakonec i dveře své komnaty.

Kassandra neustávala v činnosti. Čím více poznávala smutný stav Hekuby, tím věrněji bděla nad domem a chodem domácího hospodářství i nad svými nejbližšími. Nikdo neměl pocítit, že v těžké době hrozícího nebezpečí paní domu ochabuje. Tiše a nepozorovaně vykonávala svou práci a tam, kde matka přece jen zasáhla, tiše ustoupila do pozadí.

Všichni cítili požehnání jejích činných rukou, nikdo se však nezamyslel nad prostou velikostí její bytosti. Lidé jí naopak ještě všechno ztěžovali svým sobectvím a umíněností. Tak se její život proměnil v tvrdý boj.

Vítr se obrátil a lodě vypluly. Z vysoké věže je pozdravil hlas rohu, druhý roh z moře odpověděl. Když se lodi dostaly do lepšího větru, letěly rychle jako šipka. Veslaři se nemuseli namáhat. Dobře vyzbrojené a vystrojené mířily lodi do dáli. Vlajky se ve větru vesele třepetaly.

Na pobřeží stály stráže, brány byly opevněné, muži byli vyzbrojení a jejich zbraně se na slunci jasně blýskaly. Trója čekala okázale připravená.

Moře se vzdouvalo a větry hnaly lodě nejkratší cestou k Heladě. Vlny narážely na boky lodí a jejich pěna stříkala až na plachty. Bouře lodi rozehnala, ale brzy se opět shromáždily. Všichni cítili, že ještě nikdy nepluli tak svorně. Na přídi nejrychlejší plachetnice občas zazářilo světlo ve formě letícího ptáka ve světlém kruhu. Bylo bílé a viditelné duchovnímu zraku. Ukázalo se vždy ve chvíli nebezpečí. Bojovníci se nebáli, protože věděli, že jsou v ochraně věčných.

Pro samé vlny, mlhu a vodní tříšť nebylo téměř vidět ani ruku před očima. Hukotem živlů chvílemi pronikal zvuk podobný naříkání rohu. Blížili se k němu. Nechtěli ale plout příliš daleko, aby měli možnost se vrátit.

K ránu se moře náhle uklidnilo a za několik hodin byl obzor jasný. Vtom v dálce zpozorovali deset řeckých lodí, které se shromažďovaly. Na nejrychlejších z nich byl obraz draka. Vše nasvědčovalo tomu, že to jsou obrovské lodě, mnohem větší než jejich. Proto se rozhodli, že se nepustí do boje na otevřeném moři, a pluli nazpátek. Vítr byl teď slabý, takže se svými lehčími plavidly pluli rychleji než Řekové a vzdálenost mezi nimi se stále zvětšovala. Zdálo se, že bohové jsou jim opět milostivi.

Kassandra věděla, jaká je situace. Vystoupila na věž, odkud bylo nejdál vidět na širé moře, a poznala místo, kde budou Trójané Řeky očekávat. Sdělila to Priamovi a Priamos připravil k vyplutí další lodi pod Hektorovým vedením.

Nad zemí se rozhostil klid plný očekávání. Moře tiše hučelo. K poledni se obloha zatemnila, vzduchem se rozléhalo dunění a k trojskému pobřeží se hnaly černozelené vlny. Kassandra cítila palčivý nepokoj a netrpělivost. Čekala na nové poselství. U břehu přistála malá plachetnice a přinesla zprávu o lodích.

Ukázalo se, že Kassandra měla pravdu. Bratři na ni hleděli s němým obdivem. Priamos tiše děkoval bohům.

Kassandru radostně dojala změna jejích nejbližších. I nadále jim mohla oznamovat dobré zprávy. Řekové se rozptýlili a trojské lodě měly možnost snadno zaútočit na velkou nepřátelskou loď a poškodit ji. Potom na ni trojští bojovníci házeli ohnivé věnce a vrhali kopí. Potopila se spolu se vším, co na ní bylo.

I tuto zprávu donesl brzy posel do Tróje a město naplnil vítězný jásot. Všichni už věřili, že se jim podaří Řeky snadno zahnat. Přinášeli velké děkovné oběti, zapalovali ohně, ženy vily květinové věnce a zdobily jimi sochy bohů a oltáře. Trójané poráželi zvířata a předávali je kněžím. Lidí se zmocnilo radostné opojení.

Na největším náměstí, kde stála síň nejstarších a kudy kráčely modlící se ženy ke chrámu, se shromáždil jásající dav. Lidé spatřili na věži Kassandru a nadšeně ji pozdravovali jako ohlašovatelku radostných zpráv. Říkali, že je jejich ochránkyně a miláček bohů.

Kassandra se však z toho neradovala.

»Jak mne dnes oslavují, tak mne zítra budou kamenovat,« svěřila se hlásnému, který stál vedle ní. Zděšeně na ni vytřeštil oči.

»Mohla bych ti hned podat důkaz,« dodala, když viděla, že jí nevěří. »Stačilo by jenom, kdybych sešla dolů a pověděla jim, že jejich jásot je předčasný a pošetilý. Raději by měli tiše doufat a každý by měl plnit svou povinnost, a ne obětovat stovky zvířat, která ještě budou potřebovat k výživě, a házet drahocenný chléb a obilí do ohně. Věř mi, bohové mají mnohem větší radost z pravého citu vděčnosti, který je s nimi spojuje, než z orgií radosti, které jsou vyvolány jenom nižšími pudy a při nichž lidé v hříšném hýření plýtvají Božími dary.«

Sestoupila dolů k Priamovi a požádala ho, aby toto nesmyslné řádění zakázal. Hekuba na ni posměšně pohlédla. Jako jed jí vyklouzlo z úst:

»Chceš jim vzít ještě i tuto radost, když už nám pořád děláš starosti svou zamračenou tváří? Ty ses ve své domýšlivosti zbláznila!«

Priamos vyšel potichu ven a uvažoval o moudrých slovech své dcery.

Jednou v noci někdo zaklepal na její dveře. Kassandra vyskočila a za chviličku stála před poslem od hlásného.

»Diodóros vzkazuje, že už je čas,« vyřídil jí a pak jí svítil na cestu.

Jejich kroky duněly chodbami. Když jimi prošli, vystoupili po příkrém schodišti nahoru a dostali se do zahrady na střeše. Odtud vešli brankou do věže a stoupali opět po mnoha schodech nahoru. Míjeli komory plné vrhacích střel a šípů i truhly se smolnými pochodněmi a velké nádoby na olej. Kassandra rychle vystoupila až k místnosti hlásného a vešla na terasu. Neznala již únavu.

Bystrým zrakem pátrala po moři. Tam venku bylo ještě všechno v klidu, ale úplně v dálce, severovýchodním směrem, zbarvovala mlhy rudá záře. To přece nemůže být slunce.

Vzduch přinášel zápach požáru. Tělem jí proběhl slabý záchvěv vzrušení a roztřásl ji chladný ranní vítr.

Nezní to snad jako troubení cizího, vzdáleného rohu? Dlouho napjatě poslouchala. Vítr z východu zesílil.

Náhle se jí zdálo, že stojí na velké lodi s rozvinutými obrovskými červenými plachtami. Stěžně byly černohnědé, stejnou barvu měl i trup. Plachty přidržovala silná lana a na přídi lodi bylo vidět draka. Na vyvýšeném velitelském místě stál proti ní vysoký muž bohatýrského vzhledu a s planoucíma očima. Byl velmi krásný, jako pozemský obraz Área. Kolem něho se šířila záře hrdinné odvahy a neobyčejné síly. Z jeho zlatohnědých očí zářila plamenná touha po dobrodružstvích. Přilba se blýskala v záři blízkého ohně. Vesla zabírala do taktu a se skřípotem se ohýbala. Kolem stěžňů fičel ostrý vítr. Loď se chvěla pod nárazy vln, proti nimž plula.

Vtom velitel spatřil Kassandru.

»Haló, krásná panno, nejsi jedna z najád?« zaznělo z jeho smějících se úst. »Jistě mi přinášíš dobrá znamení, zprávu o brzkém vítězství!«

Byl to Odysseus, ithacký král, který slíbil Meneláovi pomoc proti lupiči Paridovi. Věděla, že je to nejchytřejší z nepřátel, a bála se jeho síly.

Její duch předběhl události. V blízkosti nepřítele, jemuž byla chvílemi i viditelná, prožila Odysseův boj s trojským loďstvem. Z jedné trojské lodi šlehaly plameny a jedna řecká loď se potopila. Trójané ustoupili a v dálce se objevili Odysseovi pomocníci.

Když procitla, uvědomila si, že je na věži. Vítr vzdouval její závoj, když nakloněná přes zábradlí hleděla upřeně do dálky. Nad mořem, jehož hladina odrážela první paprsky vycházejícího slunce, se vznášel černý kouř a kolem něho se chvěl načervenalý horký dech plamenů. Hořící lodi nebylo vidět.

Jedno však bylo jasné: ještě před večerem musí jejich lodi vyplout a pospíchat předsunutým hlídkám na pomoc, než bude pozdě. Kassandra ve spěchu opustila věž.

V těchto dnech se lidé živě zajímali o všechno, co se děje. Městem kolovaly domněnky a dohady. Obzvláště se lidé zabývali pověstmi o Kassandřiných předpovědích a to velmi rozhněvalo kněze. Láska a úcta, jež jí lidé zcela samozřejmě projevovali, byly jen odpovědí na lásku, kterou v tak hojné míře rozdávala. To ale kněží nevěděli a skrytě ji obviňovali z černé magie. Stali se jejími nepřáteli.

Všechno, co se v té době v Tróji obrátilo proti Kassandře, zadržely jemné nitky, které kolem ní tkaly ochranu. Člověk se buď samočinně vyloučil, nebo se otevřel čistému tkaní lásky, a tím zákonitě vstoupil na cestu k Bohu.

Kassandra varovala otce a vybídla ho k boji. Hrdinové se k ní s jásotem přidali. Ženy starostlivě chystaly jídlo a pomáhaly při posledních přípravách.

Pochodně osvětlující velký sál jasně plápolaly a služebníci chystající hostinu přinášeli lesklé nádobí. Mezi účastníky kolovaly zlaté poháry naplněné znamenitým vínem.

Lodě byly vyzbrojené a čekaly na znamení k odplutí. Ve městě zavládlo ticho, všechna světla museli jeho obyvatelé zhasnout. Nepřítele měla očekávat tma, aby znejistěl.

V chrámech zněly zpěvy kněží; vznesli dotaz ve věštírně, nedostali však odpověď. Bohové zůstali němí a nad Trójou se rozhostilo bezútěšné, tísnivé mlčení úzkostného napětí. Kassandra vyprávěla otci o boji s Odysseem. Jinak nikdo nevěděl, jaká je situace.

Všichni ve městě šli už dávno spát, když dole na pobřeží nastal pohyb. Potichu a bez světel vypluly lodi na moře naproti nepřátelům. Jejich osádky je opatrně vyhlížely a držely se blízko sebe. Lodě tiše klouzaly po hladině a křižovaly. Vesla se neslyšně nořila do vody.

Ale ještě dříve, než nastal nový měsíc, se lodě vrátily a přinesly zprávu, že za nimi pluje Odysseus s dalšími loděmi. A sotva Trójané dorazili k domovskému pobřeží, už slyšeli, jak se rozléhá troubení rohů vyhlašující boj.

Tím začal tragický osud Tróje. Následovala bitva za bitvou, bojovalo se ohněm, mečem i za pomoci strašných vrhacích střel. Trójané se bili odvážně a udatně jako lvi, Řekové jim však byli v boji rovnocennými protivníky a projevovali velkou rytířskost.

V prvních letech to bylo ušlechtilé měření sil, válka prodchnutá duchem a důvtipem. Teklo mnoho krve; matky oplakávaly syny, ženy muže. Nespočet lodí vzal za své a události hluboce vrývaly svoje stopy do duší lidí.

Pozvolna vzrůstalo rozhořčení a stupňovala se nenávist. Krajem se zběsile hnaly Erínye a pochodněmi a biči rozněcovaly zuřivost, po zemi se rozléhalo syčení vřícího temna. Kassandry se zmocnila hrůza. Znovu a znovu odráželi Trójané nepřátelské lodě, útoky byly stále četnější a rozhořčenější.

Do trojských zdí přinášeli mnoho těžce raněných bojovníků. Kassandra je ošetřovala za pomoci moudrých lékařů a dovedných žen. Její slova i ruce uzdravovaly; každý, kolem něhož přešla, se cítil být posílen. Okruh její působnosti se stále zvětšoval a její duchovní vliv zasahoval stále dál. Ti nejlepší a nejčistší jí chtěli sloužit tím, že by jí pomáhali, šťastní, že smějí být v její blízkosti. Vyzařoval z ní mír.

Hekubina skličující slova již na sebe Kassandra nenechala působit. Šla svou vlastní cestou určenou vyššími zákony.

Nad mořskou hladinou se rozléhala bitevní vřava: ozýval se řev a křik, bylo slyšet troubení rohů a pronikavé svištění vrhacích střel. Sekery dunivě bily do praskajících prken lodí, pára stoupající z vřícího moře se mísila s hustým kouřem z dýmajících, zuhelnatělých trámů. Na hladině hořely roztrhané plachty nasáklé vřelým olejem. Ponurá světla osvětlovala strašlivé obrazy hrůzy. Hustý černý kouř z hořících lodí se valil široko daleko a znemožňoval jakýkoli výhled.

Trója tonula v těžkých starostech. Vědělo se sice, že Řekové dostali mohutnou posilu, ale boj trval už několik dní a na pevninu zatím nedorazily žádné zprávy. Obyvatel Tróje se zmocnil neklid.

Pomalu se vzdali naděje, že nepřátelé odtáhnou, a blízkost nepřátelského loďstva je velmi tížila. S hrůzou pozorovali, že přes všechny ztráty trvale sílí. Bohatý Agamemnón, který převzal vedení války, posílal stále nové lodi.

V nestřežených chvílích lomila Kassandra rukama. Neměla již zasahovat svým věděním, Duch ze Světla tomu nechtěl. Byla mlčenlivá a smutná, plná neklidu a starostí o své blízké, o město i o lidi. Kdo má bdít, kdo je má varovat? Vždyť jsou všichni slepí a hluší, naplnění sobectvím a vášní. Strach probudil v lidech zlé pudy. Uzavřeli se spojení s čistými pomáhajícími silami a nad Trójou i nad Řeckem se rozprostíraly houževnatě lpějící temnoty, z nichž se rodily stále nové hrůzné postavy.

Pallas Athéna stála v hněvu nad zeměmi. Před svým zářivým obličejem držela štít, na němž byla strašlivá hadí hlava Medúzy neúprosně se šklebící na lidi. Krutost a smyslnost nesmírně vzrostly. Zejména ženy se zvrhly. Divoký válečný život a odloučení od manželů vytvořily v helénských městech hrůzné poměry. Ženy klesaly stále hlouběji. Uctívání bohů se změnilo v uctívání model.

Kassandře byla z lásky věčného Otce dána na oči rouška. Když se náhle odmlčela a nezasahovala již do jednání lidí, rychle zapomněli na všechno, čemu je učila a co jim darovala. Láska a úcta, kterou jí dříve mnozí projevovali, se vyčerpala. Kassandra byla stále osamělejší.

Toužila po světle svého domova a ze srdce jí vytryskla prosba:

»Ó Věčný, Jediný, co jsem učinila, proč mne stíháš ranami? Odejmi ode mne tento hořký kalich! – – Ne však má, ale Tvá vůle se staň!«

Tu pronikl zdmi hukot, dům se zatřásl, komnatu naplnilo Světlo a v něm zazářil kříž. Nějaký hlas pravil:

»Slyš, Maria, Já to jsem, kdo tě volá, vytrvej! Tvá je říše a láska, nositelko lásky! Jsem jedno s Otcem a ty jsi mou částí!«

Ze Světla na ni hleděl obličej veliké čistoty, přísnosti a zároveň dobrotivosti. Oči byly prožhaveny Světlem života.

Nyní Kassandra věděla, proč jí byla odňata schopnost hledět otevřeným duchovním zrakem: stalo se to z lásky, proto, aby se zdokonalila.

Toto byla Kassandřina příprava na nejtěžší část jejího pozemského života.

V božím soudu nastaly pro Tróju roky plné hrůzy!

Trójané utrpěli na moři těžkou porážku. Více než polovina lodí shořela a zahynula na nich většina bojovníků. Ti, kdo se ještě zachránili, byli těžce zraněni nebo podlehli popáleninám. Naštěstí se mohl Hektor se svou vybranou družinou a zbytkem lodí ještě včas zachránit na pevnině.

Vrátili se zamračení a roztrpčení, unavení všemi těmi boji, špinaví od sazí a krve. Na hradě bylo mnoho práce a neklidu. Nepřátelé ale neochabovali: bojovali dál a donutili Trójany, aby jejich loďstvo přistálo a kapitulovalo. Bitevní vřava již neustala. Kolem pobřeží Tróje se obrovským obloukem táhla souvislá řada řeckých lodí.

Po krátkém odpočinku se vylodila vojska Sparty. Pěchota i jezdci zaujali postavení na pobřeží a postavili si tam stany. Mezi nimi červeně svítil dobře střežený stan krále.

Hrůzou strnulí hleděli Trójané ze svých hradeb na množství nepřátel. Nepředstavovali si, že Agamemnónův útok bude tak mohutný. Statečně a houževnatě však bránili každou píď své rodné půdy a krev tekla proudem.

Paris bojoval jako mladý lev. Kde se objevil, tam se stáhl hustý houf Řeků. Velmi rádi by se ho zmocnili, protože na něho měli největší vztek, na něho a na Hektora, který nespouštěl bratra z očí. V Odysseovi měl nejzuřivějšího nepřítele.

Brzy se na trojském pobřeží rozprostíralo v půlkruhu ležení Řeků a každým dnem se posunovalo blíž k městu.

Trójané museli napnout všechny síly, aby vzdorovali náporu takové přesily a aby neztratili spojení se zázemím.

Tak míjely měsíce a roky. Mnozí odešli do říše stínů. Dorůstala nová generace. Byla na ní patrná řada roků, jež ubíhaly bez konce, stále stejné v kolísání vrtkavého válečného osudu, který si všechny podmanil. V řadách Řeků vypukla nemoc, připisovali ji otráveným studnám. Nad bojištěm kroužili s křikem supi, první znamení smrtící morové nákazy.

Brány města obyvatelé pevně zavřeli. Trója vzdorovala díky širokým hradbám a věžím, jejichž ochozy se ježily železnými zbraněmi. Hluboko ve sklepech Trójané narovnali v žocích poklady říše a obrovské zásoby lahodného vína zmírňovaly obavy, že zahynou žízní.

Priamos rozvážně a energicky řídil vojsko i lid. Všichni k němu pociťovali lásku a úctu. Věrně a vděčně vzhlíželi ke svému stárnoucímu vládci.

Hekuba se velmi změnila. Její duši sžírala skrytá vina. Každou chvíli ji trápil neklid a hrozný strach před Erínyemi. Její výbuchy hněvu všechny děsily. Z kdysi tak jasné a rozvážné ženy zůstalo málo. Kassandra matčiným chováním již netrpěla, pro ni byla matka nemocná, ba mrtvá žena.

Konečně se obležení museli definitivně stáhnout za hradby Tróje. Byli odříznuti od ostatní země, která byla široko daleko liduprázdná a pustá, protože všichni, kdo tam dříve žili, ze strachu uprchli do města.

Řekové žili v naději, že Trójané už dlouho nevystačí se zásobami potravin. Nepočítali však s tím, že Priamos moudře tuto situaci předvídal a stanovil, že se potraviny budou dávat na příděl. Všemi způsoby dotírali na město a lákali reky, aby se odvážili výpadu. Ale Trójané byli stejně chytří jako odvážní a nedali se tak snadno přelstít. I oni způsobili Řekům mnoho nepříjemností.

Řekové podnikali na hradby tvrdé útoky pomocí obléhacích strojů. Používali především berany, mohutné klády s okovanou hlavicí zavěšené na velikánských lešeních. Bušili jimi do hradeb, až se strašně třásly, pod údery bořicích strojů se dokonce otřásalo celé město. Velkými praky vrhali obrovské kameny.

Nejedna vrhací střela, po jejímž dopadu zdi pukaly a praskaly, způsobila velké škody, silné hradby Tróje ale tyto střely nemohly pobořit.

Řekové si nemysleli, že boj bude tak těžký. Kromě toho věděli, že Helena je dosud za hradbami Tróje, a proto nechtěli město zcela rozbořit. Meneláos je od toho stále odrazoval. Celí rozmrzelí se v noci radili v Agamemnónově stanu.

Už dávno dali zničit studny a odvést vodu jinam, a přece se nezdálo, že by lidé nebo zvířata v Tróji trpěli žízní. Mají snad nějaký tajný pramen?

Zásoby potravin se zmenšily, potraviny však byly moudře a šetrně rozdělovány. Priamos udržoval přísnou kázeň. Kdo se nepodrobil, byl usmrcen. Mezi lidem sice začali potají působit štváči, ale lidé je sami rychle umlčeli.

V této době nouze se mezi dobrými lidmi šířilo více lásky, než tomu bylo dříve ve šťastné době. Kassandra mnoho pracovala pro nemocné a dohlížela na jejich ošetřování. Mezi ostatní lidi nechodila, neboť se jí plaše vyhýbali a to ji bolelo. Kněží šířili pověst, že zešílela, a protože většina lidí kněžím věřila, úzkostlivě se jí vyhýbala.

Priamos starostlivě pozoroval svou dceru, která mu byla tak velkou oporou. Věděl, že má na hlavě světlou korunu, a považoval ji za dar ze světlých výšin. Nechápal, proč ji lidé tak trápí. Podle jeho názoru ještě nikdy neřekla ani neučinila nic nesmyslného. Cožpak už tolik zestárl, aby si to neuvědomoval? Nikdy si nezašla mezi ostatní Trójany, zdržovala se stále jen u své práce a byla stále mlčenlivá. Klidné světlo se ale kolem Kassandry šířilo víc a víc.

Pak pro Řeky nastal velký den. Neúnavně pracovali a nikdo nevěděl, co dělají. Jedné noci ale náhle kolem Tróje zavládl úplný klid: nikdo nepodnikl útok, neozýval se štěkot psů ani neřehtali koně. Tento klid byl téměř hrozivý. Přesto působil blahodárně, neboť předcházející týdny byly pro Tróju těžké. Hlad se přece jen dostavil. Kvůli nedostatku vody museli porazit téměř všechna zvířata. I chleba bylo málo, dvě z velkých sýpek zničily plameny.

Staří lidé i děti se vlekli po městě jako přízraky. Nejdříve totiž bylo nutné postarat se o muže a mladíky. Dostávali větší dávky potravy, přesto však byli vyhublí a unavení.

Špína a nemoci se šířily čím dál víc. Lékaři téměř nezmáhali svou práci a ohně, ve kterých Trójané spalovali mrtvé, hořely ve dne v noci. Nad Trójou se rozepjala černá křídla smrti.

Mladí bojovníci se chtěli odvážit výpadu, ale Priamos to přísně zakázal. Tak rozhněvaného ho ještě nikdy neviděli. V co ještě doufá? Chce je odsoudit k tomu, aby umírali hladem a nečinně čekali, až přijde konec? Celí rozzlobení se začali hádat.

Dopadlo to jinak, než si všichni mysleli. Když se rozednilo, jásavě zazněl roh hlásného. Co je to za zvuk? Pronikl jim až do morku kostí. Je to signál k poplachu nebo výraz radosti? Roh znovu zahlaholil a jásal nad městem stále hlasitěji. Podniknou snad protivníci útok? Kde je však jejich odpověď na tento pobízející zvuk? Trójané se hnali na věže, na střechy i hradby, a mezi prvními Kassandra.

Moře bylo prázdné a tiché, hladké jako zrcadlo.

Kde jsou lodi Řeků? A kde jejich ležení? Spatřili jenom, jak místy ještě leží útočné berany, kameny a praky, ale zdálo se, že jsou nepotřebné. A co to stojí tam dole na pobřeží? Stálo tam obrovské zvíře, zpodobnění řeckého koně, strnulé, na vysokých nohách a nehybné.

Při pohledu na zvíře cítila Kassandra neklid a hrůzu, ale ostatní naplnila jásavá radost. Brány města se rozletěly a lidé se hrnuli ven na sluneční světlo. Svoboda po desetileté tíži války, jaký je to dar bohů!

Štěstím skákali jako děti a objímali se. Vydali se na pobřeží a procházeli opuštěným ležením. Nacházeli v něm spoustu vína a chleba. Radostně a vděčně si užívali tuto chvíli. Jenom několik rozvážných, mezi nimi Priamos a Hektor, projevovalo nedůvěru.

Náhle se z davu ozvalo volání:

»Dopravme koně do města!«

Uvili věnce, vylezli po žebřících na koně, protože byl velmi vysoký, a ozdobili ho jako obětní zvíře.

Vtom z věže zaznělo pronikavé volání:

»Běda, běda vám, běda tobě, Trójo! Varuji vás, nepodléhejte pokušení, spalte jej na prach a popel!«

Nastalo ticho. Po chvíli se ozvalo reptání, projevy roztrpčeného hněvu a pohrdavý, ječivý posměch! Pak bylo zase ticho.

Postavili zvíře na válce, po kterých jím mohli pohybovat, a opět zaznělo výstražné volání:

»Běda ti, Trójo! Varuji vás, spalte jej!«

Priamos nařídil, aby koně zatím nechali stát. Vrátili se proto do města, ale reptali a spílali Kassandře.

Celý den pobíhali jásající a křičící Trójané v radostném vzrušení ulicemi. Větší rozdíl mezi včerejškem a dneškem si bylo možné stěží představit. Ozdobení květinami tančili za zvuků píšťal a mávali pestrými šátky.

Na velkém prostranství před chrámem zapálili oheň a házeli do něho ovoce a květiny. Tak jej udržovali až do večera. V chrámech zaznívaly děkovné chóry. Obcházeli je bíle odění kněží, modlili se a spalovali vonné byliny. Před domy hořel v miskách oheň a lidé házeli z oken květiny. Jásot neznal mezí.

Pak nadešla noc. Na západě dohasínal na okraji moře poslední proužek rudého slunce, svítily již hvězdy a nad Trójou se míhaly záblesky slavnostních ohňů. V té chvíli lidé vytáhli velkou bránou z města a nedbali přitom na Kassandřina slova ani na Priamův rozkaz.

Řecké kolosy, silné bořicí berany, dosud stály temně hrozící u hradeb jako chmurná připomínka uplynulých dnů hrůzy. V pestrém svitu ohňů radosti se strašidelně leskly. Rozježděné, rozbité cesty ještě zřetelně mluvily o předešlých letech války. Půda byla na dlouhý čas zpustošená. Kolem se míhaly stínovité postavy. Byli to padlí bojovníci připoutaní k zemi, kteří čekali na vysvobození.

Z brány se vypotácel průvod vojáků, obyvatel města a rolníků. Připojily se k nim dlouhé řady padlých a vesele tančily kolem nich. Někteří ale varovně hrozili a snažili se dav zastavit.

Tak lidé došli na pobřeží, kde je očekával vyzdobený kůň. Obklopili ho a jásali a tancovali v divoké radosti kolem něho. Pak se průvod vydal s obrovským zvířetem ve svém středu pomalu, hlemýždím tempem na zpáteční cestu do města.

Chodbami hradu, nad střechami, na dvorech i mezi zdmi se rozléhalo hlasité, varovné volání. Kassandra přecházela rychle z místa na místo, neklidně, bez ustání, naplněná stravujícím ohněm strašlivého vědění, zalitá slzami, s planoucíma, široce otevřenýma očima a s vysoko pozvednutýma, zapřísahajícíma rukama. Tak bloudila síněmi a háji, zahradami a ulicemi. Nevšímala si lidí, kteří buď bázlivě ustupovali, nebo se jí posmívali.

Zpovzdálí ji následoval věrný hlásný a vedle ní běžel velký, světle hnědý hlídací pes. Hlasem, který otřásal zdmi, stále znovu volala své varovné »běda« Tróji.

Kameny se zachvěly, lidé však Kassandřiných výstrah nedbali. U brány zatlačila zevlující dav zpět do města a stanula před ní, v bílém rouchu a s široce rozepjatýma rukama. Tak čekala samotná, planoucí svým přesvědčením, navzdory všemu lidu. Průvod přicházel blíž a blíž. Lidé v jeho čele spatřili Kassandru, zarazili se, zůstali stát a radili se. Kdosi práskl bičem, nějaký hlas vykřikl, přiklusali koně, rozdělili dav a hlučící proud ztřeštěnců se valil ke Kassandře.

»Pryč se šílenou ženou, která nám nepřeje radost!« vykřikl jeden z nich.

Velký pes zavyl, vyskočil a vrhl se mu po hrdle. Houf lidí se valil dál. Jeden ozbrojenec strhl Kassandru silnou rukou nazpět a vtom ji už obklopili vojáci pod vedením svého velitele.

»Ve jménu Hekuby, pojď se mnou, Kassandro!«

Vzali ji mezi sebe jako zločinnou ženu a vedli ji nahoru do hradu.

Hekuba se neukázala. Zdálo se, jako by o Kassandře nikdo nic nevěděl. Jako cizinku ji vojáci zavedli k vnitřní bráně vedoucí na dvůr, otevřeli jednu z komor v přízemí a zavřeli ji tam. Kassandra nebyla zoufalá, jenom jako strnulá. Stále slyšela nějaký hlas, jak říká:

»Následuj mne, neboť já jsem v Otci a ty jsi mou částí!«

Nepopsatelná, nadpřirozená síla ji udržovala na nohou.

Uplynuly dlouhé hodiny. Ulice ztichly, ohně zapálené z radosti téměř pohasly. Každý se poddal úlevnému spánku v pocitu osvobození. Po přestálém rozčilení byli všichni vyčerpaní. Jen věrný hlásný nespal a střežil Kassandřino vězení. V bráně hořelo matné světlo a vrhalo bledou záři malým zamřížovaným okénkem do komory. Místnost přesto zářila jakoby sama od sebe bílým, klidným světlem.

Nad městem se rozprostíralo hrobové ticho. Jen bylo chvílemi slyšet chroptění velkého psa, který se namáhavě plazil po zemi, a od moře se ozývalo pronikavé, naříkavé houkání sovy. U hradní brány se velký pes zhroutil a pošel. Z hluboké rány na krku mu crčela krev.

Náhle zařinčely zbraně. Ve městě? V tuto hodinu?

Na střeše jedné stáje vzplanula ohnivá záře a vyplašila ptáky a netopýry. Na střeše jakési stodoly hrozivě doutnal rudý oheň. Venku kolem hradeb bylo slyšet tiché kroky. Dřevěné závory vrzaly, trámy se lámaly, ozýval se dusot koňských kopyt a řinčení železa.

V Tróji ještě všichni spali, když vtom se s praskotem rozletěla brána hradu a do dvora se vřítili s hořícími pochodněmi Řekové. Krátký zvuk rohu hlásného, který zanikl v chroptění, byl jedinou výstrahou. Přepadení se podařilo.

»Jakou měla Kassandra pravdu!« byla poslední slova hlásného.

Kolem něho se řítil Achilles proti Trójanům, kteří ve spěchu popadli zbraně a vybíhali z domů. Za několik minut se tiše spící město proměnilo v hořící, křičící moře zoufalství.

Požár strašně řádil, rohy hlasitě troubily a ještě hlasitěji řvali lidé. Několik domácích zvířat běželo ohněm, po dvorech pobíhali koně bez pánů.

Uprostřed náměstí stál dřevěný kůň; v jeho trupu zela tmavá dutina, která posloužila jako úkryt lstivým Řekům.

Knížata spolu divoce zápolila. Bylo to strašlivé krveprolití. Trámy se řítily a útočné berany ničily kusy hradeb. Řekové dostali novou posilu. Na náměstí kolem dřevěného koně zuřila divoká řež. Sparťané pod Meneláovým vedením se zde zmocnili chrámu, protože si mysleli, že v něm najdou Helenu.

Trója se zoufale bránila. Priamos stál na terase své věže a dával rozkazy, ale bylo těžké udržet mezi zcela zmatenými lidmi kázeň. Paris a Hektor hájili důležitá místa, na jejich muže však dotírala desateronásobná přesila. Chvíli bylo Hektora vidět na jednom místě, pak se zase objevil na jiném. Svou obratností a odvahou povzbuzoval své bojovníky.

Náhle pronikl vzduchem hrozný, srdcervoucí a pronikavý výkřik. Byl to výkřik uštvaného zvířete? Nebo výkřik šílené ženy? I divoká vřava boje na okamžik ustala.

To vykřikl smrtelně zraněný Hektor, na něhož zaútočil Achilles. Přihnal se na svém voze mezi bojujícími pěšáky a jeho koně rozdupali každého, kdo nechtěl uhnout. Prudce seskočil z vozu a v zuřivém boji Hektora zabil. Koně se ho již chystali rozdupat svými kopyty. Achilles ho však nechal přivázat za vůz a zběsile se s ním hnal branami ven z města.

Ze země stoupaly výpary krve. Chroptící raněné ležící na hromadách rozšlapali koně nebo je rozdrtila nemilosrdná kola. Achilles soptící vztekem ujížděl divokým tryskem kolem města. Obletovaly ho kruté bohyně pomsty. Paris viděl, co se stalo, a přísahal, že neustane, dokud bratra nepomstí.

Zástup Trójanů se stále zmenšoval a převaha nepřátel byla víc a víc zjevnější. Teď se vrhl do boje i Odysseus s Filoktétem, jehož si s sebou před chvílí přivedl. Když se objevili a spolu s nimi i jejich dobří střelci, pozvedli bojovou morálku, která už zvolna ochabovala. Řekové již zabíjeli ženy a děti a jejich ukrutnost vzrůstala s tím, jak se zvětšovaly potoky prolité krve. Neustále přibývalo požárů, zdi domů se řítily a vše pod sebou pohřbívaly.

V jedné malé místnosti se k sobě choulily ženy z hradu. Velmi se bály, ale nejvíc se bály Hekuby, která se chovala jako šílená. Jediná, která by je dovedla utěšit, pomáhající Láska, Kassandra, nebyla mezi nimi. V koutě seděla žalostně Andromaché, držela v náručí svého chlapce a plakala.

Z balkónu ženy viděly Hektorovu smrt a Hekuba při tom křičela nelidským způsobem. Teď se krčila na zemi a třásla se. Její prsty se neustále pohybovaly a v očích jí plápolal plachý, neklidný pohled. V místnosti se šířil mrtvolný puch. Podle hluku na chodbách bylo možné poznat, že hrad se již dostal do rukou nepřátel. Na útěk nebylo ani pomyšlení.

Vtom vstoupil do dveří Priamos a připravil je na nejhorší: čeká je smrt nebo zajetí. Pokoj zahalilo ponuré šero a chlad.

Domem se rozlehlo volání:

»Priame!«

Byl to hlas Kassandry. Teprve teď zjistili, že nikdo neví, kam se poděla. Nestyděli se však.

Kassandra mohla opustit vězení. Vzpřímená kráčela mezi bojovníky a nikdo z nich na ni nevztáhl ruku. Jako zázrakem ji nezranila zeď, která se zřítila, naopak, Kassandra byla díky tomu osvobozena.

Předstoupila před Hekubu:

»Hektor padl. Poprosím s Priamem, aby nám vydali jeho tělo. Paris také zemře, Trója musí zaniknout a vy všichni padnete do rukou nepřátel. To jsi způsobila ty, Hekubo. Vzpomínáš si na mé výstrahy?«

Priamos pohlédl na dceru a zkrušený bolestí jí podal ruku:

»Půjdeme!«

Ale ještě stále zuřil boj. Noc ustoupila dni a den opět noci a v troskách Tróje se dosud ozýval řev vražděných lidí. Zabíjení již ztratilo smysl, nemělo však konce.

Za několik hodin se vrátili Priamos a Kassandra se zohaveným Hektorovým tělem a chystali hranici. Opět se ale rozpoutal boj, takže ji nemohli zapálit. Andromaché seděla tiše u manželova mrtvého těla a plakala.

Náhle se ozval zuřivý křik nepřátel. Paris totiž zabil Achilla. Paridovi bojovníci ho vyzdvihli na štítě vysoko nad hlavu, ale pomsta na sebe nenechala dlouho čekat a Parida zasáhl Odysseův šíp vystřelený z luku, který kdysi používal Hérakles. S chvějícím se šípem v krku ho zanesli na jeho štítě k Priamovi. Priamos plakal a rval si bílé vlasy. Vyšel ven před nepřátele a nabídl svou hruď zástupu odpůrců.

Za ním stála Kassandra. Poprvé spatřila Odyssea. I on ji uviděl a přísahal, že ji zajme živou. Pamatoval si dobře její tvář, která se mu kdysi zjevila na moři.

Nastalo šedivé ráno třetího dne. Z trosek Tróje se kouřilo, kouř se valil i z hranic, na nichž byli spalováni mrtví. Jejich popel lidé uložili do velkých kamenných uren a urny postavili do hrobky. I Priama pochovali.

Temná byla Trója, temno bylo v duších zajatých žen.

Řekové se chystali Tróju opustit. Meneláos přivedl vítězoslavně Helenu na svou loď a za nimi nastoupilo na loď ještě mnoho dalších Sparťanů. Odysseus s Agamemnónem určili, na kterých lodích budou odvezeni zajatci. Kassandru měli zavézt do Mykén. Tato zpráva se jí dotkla jako smrt, ba ještě víc. Tiše se však modlila:

»Ne má, ale Tvá vůle se staň, Pane!«

Pobřeží bylo zpustošené a nasáklé krví. Ptáci se slétali na nepohřbené mrtvoly. Z černozelených, divokých vln hrozila bouře.

Lodě opustily břehy Tróje a Kassandra naposled pohlédla na zbořený dům svého otce. V plachtoví žalostně fičela bouře.

Trója padla a poslední představitelé jejího velkého pokolení hrdinů pluli na širém moři, vydáni napospas vlnám. Priamos, šlechetný člověk, otec mnoha synů, k nimž patřili Hektor, Paris a Polydóros, hvězdy v kruhu trojských bohatýrů, už nežil. Věčně běda hrdé Tróji, padlému městu, které kdysi tak nádherné vzniklo z přízně bohů! Teď byla Trója mrtvá, uhaslá v rozvalinách a krvi, a žalostně dující větry roznášely nad mořem nářek opuštěných, kteří umírali v jejím popelu.

Nad mořem zuřila bouře a rozptýlila lodě naložené skvělými poklady.

Nejvzácnější perla, zářící ve světle čistoty, Kassandra, byla pod ochranou Agamemnóna. Její pohled, který pronikal do hloubek minulosti a dokázal obsáhnout dálku budoucnosti, znovu ožil.

Dny plavby a strašné noci, kdy její průvodci čekali se stísněným srdcem, že se loď potopí, byly pro ni jen minutami a vteřinami.

Vrátila se do Světla. To jí jasně svítilo v temnotách a nemohla je už nikdy ztratit.

Viděla však hrozný osud lidí, zánik národů a pokolení.

»Agamemnóne, slyš výstrahu! Ve tvém vlastním domě na tebe čekají vrahové, zbabělí vrahové. Měj se na pozoru! Ve tvém domě žije žena, krásná a nebezpečná jako jedovatý had, a jejím druhem je zbabělý muž plný neřesti. Je to slaboch a hříčka v jejích rukou. Ó, že nás nezahubily větry na širém moři, abychom nikdy nemuseli přihlížet konci, zkáze hrdých reků!«

Tak pravila Kassandra. Pro Agamemnóna to byla smutná zpráva.

Zatímco ostatní zajatci ležící na dně lodi prožívali těžké období, směla Kassandra často pobývat u Agamemnóna. Rád pozoroval její hrdé, klidné a odměřené chování. Z poražené ženy, teď otrokyně, proudily čistota a mír a přecházely na obávaného vojevůdce, jejího nepřítele! Mezi těmito dvěma nebyla nenávist ani láska, jeden druhému ale prokazoval největší úctu, neboť si ji oba zasluhovali.

Když Kassandra pomyslela na budoucnost, cítila bolest, protože věděla, co ji čeká. S hrůzou pozorovala v duchu Mykény a jejich obyvatele a poznala, že se věční bohové odvrátili od této bažiny hříchů. Toto město připomínalo hnízdo hadů, z nichž každý měl korunu s mnoha drahokamy a každý z drahokamů byl smrtícím jedem.

Temné byly zdi a síně, naplněné bolestí opuštěných a chlípností hýřilů. Ze všech koutů se šklebil hřích.

Tam vedla cesta Kassandry!

Někdy jí bolestně drásala srdce vzpomínka na její blízké. Často se snažila dopátrat se osudu Andromaché, která musela následovat Achillova syna do zajetí; měla totiž Andromaché ráda. Bylo jí to ale odepřeno. Andromaché se příliš poddala svému žalu, než aby mohla navázat spojení s Kassandrou. Ve své bolesti násilně přitahovala ducha svého zemřelého manžela k zemi tím, že ho stále volala do své blízkosti.

Hekuba byla mrtvá. Se ztemnělýma očima spěšně bloudila temnými hlubinami podsvětí. Úplně zapomněla na světlou záři, která kdysi vycházela z jejího dítěte Kassandry a chtěla jí ukázat cestu. Ani ona se teď nemohla spojit s Kassandrou, která jako jasná hvězdy k sobě přitahovala jen světlé duše, zatímco temnota v její blízkosti vždy nepřátelsky zasyčela.

Řecké loďstvo bylo ve velkých bouřích rozptýleno. Agamemnón však se zbytkem lodí, s bohatou kořistí a s mnoha otroky, mezi něž patřila i Kassandra, ve zdraví přistál v Argolidě.

Tato země se Kassandře zdála být pochmurná a drsná. Obestíraly ji těžké šedivé stíny, které viděla jen ona svým otevřeným duchovním zrakem. V těchto stínech se pohybovaly ošklivé bytosti a podle nich poznala, jaký je stav tamějších lidí.

Bouře neočekávaně zahnala lodi k pevnině a námořníci se obávali, že se poškodí.

Brodili se vodou, s velkou námahou dorazili ke břehu a hledali přechod, kterým by se na něj dostaly ženy a děti.

Na otroky, zkrušené strádáním a útrapami, přepadlé hladem a nemocemi, byl žalostný pohled. Mnoho z nich během plavby zemřelo a jejich mrtvá těla hodili do moře.

Namáhavě se seřadil průvod otroků – byli připoutáni řetězy jeden ke druhému. Silnější muži museli jít se skloněnou šíjí, na které nesli jakési jařmo, a s rukama spoutanýma za zády. A to ještě Agamemnónovi lidé nepostupovali vůči zajatcům nijak tvrdě. Dělali jen to, co vyžadoval zvyk tehdejší doby.

Zpráva o připlutí lodí se zvolna rozšířila, jak o tom svědčily zástupy přicházejících lidí. Přiváděla je zvědavost, ale když zjistili, že se vítězně vrací domů jejich král, byli radostně dojatí. Agamemnónovi však bylo hned nápadné, že se mu lidé snaží téměř plaše vyhnout.

Tak přijímá lid svého vládce, který byl dlouhé, nekonečné roky v nebezpečí a nouzi, daleko od domova? Kassandra si vzpomněla, jaký jásot zazníval, když se ze svých cest vracívali domů otec a bratři. Oč jiné je přivítání zde. To že je radost vítěze?

Jako těžký tlak dolehl na její srdce pohled na tuto cizí zemi i na zdejší uzavřené a nejistě hledící lidi.

Takže Agamemnón se vrátil, on, o kterém mnoho věštců hlásalo, že již nikdy nevstoupí do své země. Každý věděl, že Agamemnón vedl královský dům špatně a že má nyní dvojnásobnou vinu, protože viděl, jak se v něm rozmáhá nepravost, a trpěl to.

Kassandře připadala cesta dlouhá. Byla kamenitá a od moře stále ještě dorážela prudká bouře. Přidávalo se k nim stále více lidí, postávali ve skupinkách u cesty a čekali na průvod. Házeli po zajatcích kameny a některé z nich bolestně zasáhli. Vojáci doprovázející průvod se házení kamenů snažili zabránit.

Průvod otroků dohonily vozy a otroci museli ustoupit z cesty a počkat, až vozy přejedou. Na silnici se zvedla tak hustá mračna prachu, že lidi nebylo téměř vidět. Těžce oddechující zajatci se vlekli dál se svými řetězy.

Kassandra šla mezi dvěma ženami, které ji kdysi velmi pomlouvaly. Jedna dohlížela na činnost služek. Bývala plně oddaná kněžím a vždy se obávala Kassandřina vědění, protože neměla čisté svědomí. Druhá byla její vnučka, dívka ve věku asi dvaceti let. Obě se teď od ní nehnuly a snažily se jí podle možností ulehčovat její těžký úděl. Kassandře bylo milé, že má kolem sebe ženy ze své vlasti.

Tak se průvod unaveně, pomalu a smutně ubíral k Mykénám. Tíha cesty se hluboko vryla do duší zajatců. Každý krok bolel ženy tak, jako by šly bosé po trní. Sténání těch, kdo slabostí upadli, jim bolestně pronikalo srdcem.

V dálce se vysoko a hrdě vypínalo krásné, bohaté město. Šedohnědé hradby vypadaly hrozivě a ponuře. Za nimi však svítily bílé stavby a nádherné skupiny stromů svědčily o tom, že se zde nacházejí krásné zahrady.

Všechno ale bylo naprosto cizí, docela jiné než v Tróji. Kde je ten skvělý, báječný život, o kterém tak pěli básníci? Kde je vláda blažených bohů? Toto nevypadá jako šťastná země: země zde dýchala smutkem, nouzí a nespokojeností a nad lidem se hrozivě vznášela Medúza.

Když průvod otroků konečně došel do města, vládlo v něm velké, radostné vzrušení. Lidé byli šťastní, protože doufali, že s návratem panovníka nastane nový vzestup a lepší časy. Obávali se však tíživé vlády Klytaiméstry.

V nádherném oděvu, s korunou na hlavě a ozdobená nejvzácnějšími drahokamy stála Klytaiméstra na stupních svého paláce a zdravila průvod vozů a jezdců projíždějících kolem. Blízko ní stál Aigisthos.

Královna byla možná kdysi krásná. Teď měla v nalíčeném obličeji vepsány stopy své neřesti. Její vysoká, kdysi hrdá postava byla jako chatrná troska. Zvlášť pečlivě ji ozdobila nejvzácnějšími klenoty světa.

Její oči nezářily hlubokou vnitřní radostí z návratu toužebně očekávaného manžela, ale probleskovalo v nich propukající šílenství a skrývaný strach. Z jejího těla vanul odporný zápach neřesti, který nedokázaly zakrýt ani nejdražší vůně nejvzácnějších esencí, protože byl jiné podstaty.

Přivítání manžela se podobalo dobře nacvičenému divadlu. Umění přetvářky a krásné řeči ovládala mistrně. Agamemnón byl zklamaný. Opět si vzpomněla na Kassandřina slova a náhle pochopil, co mu na lodi řekla. Byl varován. Pocítil velkou hořkost, snažil se ji však potlačit.

Jeho dcera Élektra se radovala jako dítě. Zavzlykala, klesla mu k nohám a svými dlouhými vlasy mu setřela prach z opánků. Tímto velkým gestem vyjádřila celou svou věrnou oddanost ochotnou sloužit, svou radost ze shledání a bolest nad pokaženým mládím. Přes rty jí nepřešlo jediné slovo.

Kolem předrkotaly vozy, přejeli jezdci, přešlo i pěší vojsko a nejudatnější, zvláště osvědčení střelci. Přiblížil se průvod otroků. Po jeho stranách šli vojáci, aby chránili ženy.

Se skloněnou hlavou kráčela Kassandra mezi ostatními ženami. Všechny se vzchopily a byly klidné, i když hluboce rozrušené a velmi vyčerpané namáhavou cestou. Jakmile Kassandra prošla branou, vypadalo to, jako by na temném nádvoří zazářilo světlo.

Když měla projít kolem Klytaiméstry, zastavila se. Zdvihla své plamenné oči a změřila si královnu. Klytaiméstra pod jejím pohledem zavrávorala, pod líčidly nanesenými na obličej ještě více zbledla a vytřeštila oči. Nemohla snést pohled těchto planoucích, šedomodrých očí. Potlačovaným vnitřním rozrušením se tak roztřásla, až zacinkaly drahokamy na její hrudi.

»Klytaiméstro, stojíš před branou podsvětí! Pamatuj na to, až ti syčící had tvých zlých chtíčů bude šeptat do ucha a popisovat svůdné obrazy! Ještě je čas, ale stojíš na pokraji propasti a už nad tebou hrozí paprsek mstícího blesku. Pohlédni do svého nitra, královno, a zeptej se sama sebe, zda ti radím správně!«

Na nádvoří náhle zavládlo hrobové ticho. Jen zvučný hlas Kassandry se odrážel od zdí; zněl jako kov.

Klytaiméstra se na okamžik zapotácela, její oblíbená otrokyně ji však zachytila. Lidé stojící kolem ní strnuli.

Pak zvedla ruku, ukázala na Kassandru a rozkázala:

»Dobře ji hlídejte, při vašem životě, ta za to stojí! Uvrhněte ji samotnou do věže. Ty, Kýre, mi za to ručíš.«

Vratkým krokem odešla do domu a ani už nechtěla vidět kořist, kterou vezli na mnoha vozech za průvodem otroků.

Slavnostní jásot ustal. Zajatci tiše procházeli branami. Élektra vystoupila z řady žen a potichu, se skloněnou hlavou a s výrazem pevného odhodlání ve tváři následovala Kassandru a Kýra. Její duši zasáhl paprsek Světla. Bylo jí, jako by ode dneška na věky věků měla jít ve stopách Kassandry.

Kýros, strážce obrovité postavy, odváděl Kassandru. Élektra se v nevelké vzdálenosti vydala za nimi. Nechtěla Kýra podráždit.

Konečně došli ke kulaté, pevné věži, kde vedlo dolů sto schodů.

Věž vysoko převyšovala hrad. V jejích hlubinách však byla místnost, do níž nepronikl jediný paprsek slunečního světla.

V místnosti nebylo nic než hrubá dřevěná lavice a stůl, na kterém stál kamenný džbán a miska. Oběma vstupujícím zavanul do tváře zatuchlý, těžký vzduch. Ze stropu visely pavučiny. Kassandra se zachvěla.

Kýros chtěl za sebou beze slova zavřít dveře, když vtom se zarazil, protože cosi vzbudilo jeho pozornost. Zkoumavým pohledem si změřil Kassandru, pak se podíval ke stropu, na stěny a prohlížel si trhliny a spáry. Konečně zakroutil hlavou, vyšel z místnosti, zavřel dveře a zvenčí je zajistil skřípající závorou. Kassandra byla uvězněná.

»Královno, když jsem přivedl cizí kněžnu z Tróje do vězení, stalo se mi něco zvláštního,« řekl Kýros své paní, když jí podával zprávu. »Znám tmavé vězení ve věži, jehož dveře se už často zavřely za tvými nepřáteli, velmi dobře. Ještě nikdy se mi však nezdálo tak tmavé, a když se v něm ocitla tato žena, zase tak světlé. Důkladně jsem je ohledal, ale nezjistil jsem, odkud toto zvláštní světlo vychází.«

Klytaiméstra se mu vysmála.

»Stárneš, blázne. Nebo tě oslnila stejně jako Agamemnóna?«

Nedlouho potom se v Agamemnónově zámku v Mykénách stalo něco strašného.

Po příšerném tichu následoval ječivý výkřik. Jakýsi hlas zvolal:

»Oni ho zabili, zabili Agamemnóna!« Volání se rozléhalo zdola všemi síněmi a otřásalo domem. Při tomto výkřiku se z pokoje zavražděného vyřítili Klytaiméstra a Aigisthos, oba bledí jako smrt. Venku ale královna řádila jako pominutá, rvala si vlasy a bědovala pro mrtvého manžela.

Élektra stála za sloupem krytá tmavým závěsem a planoucím zrakem pozorovala Klytaiméstru.

Noc Kassandře připadala nekonečná a den, který po ní následoval, byl stejně tak temný. Kassandra, jindy velmi činná, trpěla jednotvárným tichem, které ji obklopovalo. Horečně sledovala nit svého života, a když pohlédla nazpět až na její začátek, viděla jen mnoho smutného, ale nic nesprávného a nečistého. Její cesta utrpení byla tvrdá, ale čistá: Kassandřin duch nepatřil do sfér, z nichž pocházejí lidé. Vzpomínala na Apollónovo vedení a na vedení čistého Světla, které ji přitahovalo vzhůru k sobě, a věděla, že trpěla kvůli lásce.

Modlila se. V té chvíli se věž otevřela směrem vzhůru a z výšin se k ní sneslo oslnivě bílé Světlo podobající se zářícímu sloupu.

»Brzy dokončíš svůj pozemský život a půjdeš k Otci,« zaznělo shůry. »Neboj se a očekávej mne. Hleď, přijdu brzy!«

Náhle zaskřípaly zámky a pak zašustilo hedvábí a zazvonilo zlato. Bledá a přepadlá, s vytřeštěnýma očima stanula Klytaiméstra ve dveřích. Za ní stál Kýros.

»Dovedeš vyprávět podivuhodné věci,« vypravila ze sebe, »a znáš mnoho obyčejů, jak mi pověděl Agamemnón. Věz, Agamemnón chce, abys mi pomohla, otrokyně, protože jsem nemocná. Máš ode mě zahnat zlé duchy, kteří mě trápí, zejména v noci. Máš mi připravit své odvary a vložit své léčivé ruce na mé bolavé končetiny. A pak mně máš jmenovat hvězdy a kameny, které propůjčují věčné mládí a moc, protože je znáš!«

Kassandra se na ni klidně a nebojácně podívala.

»Jsem ochotná ti povědět, královno, co máš učinit, abys ozdravěla. Co mi dáš, když ti pomohu?«

»Dám ti polovinu svého šatstva a desetinu svých klenotů. Poskytnu ti otrokyni a budeš bydlet v mé blízkosti, uctívaná jako kněžna.«

»Po takových věcech netoužím, Klytaiméstro. Nežádám tvé poklady a úcta tvého domu se mi protiví. Agamemnón je mrtvý a ty jsi ho zabila Aigisthovou rukou; vím to. Naprav svůj čin, a Erínye tě přestanou obletovat. Já toho nedosáhnu. Nezacházej se svými dětmi jako s nejnižšími otroky domu, dej jim, na co mají nárok, a budeš spokojená. Dej jim lásku a dostane se ti lásky. Dbej, abys měla sama čisté myšlenky, a čisté myšlenky tě tisícinásobně obklopí. Vypuď hanbu a smilstvo ze zdí svého domu a uvidíš, že do něho zavítá úcta a čistota. Odvrať se od zlého, hledej světlé luhy věčné lásky a dosáhneš jí. Ale myslím, že už je pozdě, Klytaiméstro!«

Královna zasténala, klesla na zem a nemohla se zvednout.

»Za to budeš pykat, proklatá věštkyně,« zasyčela, sotva dechu popadala. »Teď ti ukážu, kdo jsem!«

Vstala, uchopila dýku, kterou měla za pasem, a vrhla se na Kassandru. Mezi ni a Kassandru se však postavil zářící paprsek, takže nemohla pohnout rukou.

»Hleď, kdo jsem já!« zaznělo z úst Kassandry. »Staň se ti, jak zasloužíš!«

Klytaiméstra vyběhla ven jako zběsilá.

Za několik hodin zaslechla Kassandra za dveřmi hluk. Slyšela, jak přivlékají kameny, a přes zeď se ozvalo škrábání a klepání. Podle toho poznala, že ji Klytaiméstra dala ze strachu zaživa pohřbít. Kassandry se ale nezmocnilo zoufalství. Dožila svůj život a její duch spěchal napřed. Odevzdala se do vůle Otce a čekala na hodinu, kdy ji zavolá, aby mohla poslechnout. Její odloučení nebylo bojem jako u lidí. Když splnila Boží vůli, s níž byla jedno, opustila hrubohmotnou nádobu tak, jak do ní kdysi vstoupila.

Slovo, které vyřkla, bylo jejím posledním zaslíbením lidstvu. Znělo: »Imanuel!«

Šedivé vody, jež začaly zaplavovat vězení a které měly ještě zvětšit hrůzu její smrti, ji už nezastihly naživu.

Kassandřino tělo bylo tiše ponecháno zapomenutí; její plamenný duch je však věčný.

Z vesmíru proudí zpěv a znění. Vidoucí naslouchá, bere do ruky pero a v poctivém chtění zapisuje, co přijímá jeho duch:

MARIA Z MAGDALY

»Hleďte, přiblížilo se království Boží, a proto vám pravím: čiňte pokání, čiňte pokání! Slyšte můj hlas, hlas kazatele z pouště.«

Tak se na silnici hlasitě a mohutně rozléhal silný hlas.

Hlas každým otřásal. Co se to v něm zachvívá? Při tomto zvuku se srdce rozechvělo až do nejskrytějších hlubin.

Přestože bylo poledne a sluneční žár zaléval rozpálené silnice plné prachu, rozechvělo volání i ženu, která odpočívala v tiché zahradě odloučené od proudu života. Vstala a zamířila k široké zídce lemující vysoko položenou zahradu. Zídka spočívala na těžkých, masivních opěrných zdech a pilířích, které zabezpečovaly zahradu proti sesuvu na silnici.

Naklonila se přes zídku a podívala se směrem, odkud bylo slyšet hlas. Na Marii z Magdaly zapůsobil stejně mocně jako slova: »Čiňte pokání!«

Zamyšleně sklonila krásnou hlavu, která stěží unesla záplavu plavých vlasů. Kadeře spadající až na ramena byly umělecky upravené a římský kadeřník je pečlivě upevnil sponami a jehlicemi. Leskly se ve sluneční záři prosvítající bujnými, zaprášenými korunami stromů.

Rukama se zlehka opřela o šedou kamennou zídku pokrytou vrstvou mechu.

Marii z Magdaly považovali za jednu z nejvyhledávanějších žen města. Byla velmi krásná, všichni ji ale ještě víc obdivovali pro její moudrost a duchovní přednosti. Díky tomu byla vlivnou ženou, velmi oblíbenou mezi Římany, velké vážnosti se však stejně tak těšila i v Jeruzalémě.

Jako jedna z velkých hetér, které měly ve starověku velký vliv na umění, politiku i hospodářství, mívala ve svém domě mnoho hostů.

K místu, kde stála, se blížil dav lidí obklopený hustým mračnem prachu. Z davu opět zazněl ten neobyčejný hlas. Přerušovaly jej halas a souhlasné volání, bylo slyšet jásot, dokonce i zpěv.

Byl to Jan, prorok, který oznamoval Pánovo království. Mluvil silou lásky a podmaňoval si lidi svým čistým chtěním. Získával nad lidmi stále více moci.

Maria z něho měla strach. Tiše si povzdechla. Byla ještě mladá, ale když se ohlédla nazpět na neklidnou hojnost prožitků a bohatství událostí, které se odehrály v jejím životě, zírala z nich na ni bezútěšná prázdnota!

Jako náhle poznala dosavadní prázdnotu, stejnou měrou cítila tísnivou tíhu dosud prožitých let.

Maria byla mocná a vyhledávaná, ale nebyla šťastná. Její duše, která byla schopná se nadchnout, toužila po skutečně velkém prožívání, ne po hodinách opojení. Nebyla lehkomyslná ani špatná nebo povrchní, naopak toužila pomáhat a opravdu milovat. Ne však tou láskou, která se od ní žádala a která jí umožnila poznat, jak je svět zvrhlý; to nebyla láska podle jejích představ.

Láska, po níž toužila, ta se snad už na této zemi ani nevyskytovala. Svět o ní mohl jen snít, byla částí bohů.

Stromy šuměly a zdola bylo slyšet nezřetelný hovor davu procházejícího kolem. Vtom spatřila Jana, jehož nazývali Křtitel, jak se před ní náhle vynořil na silnici z mračna prachu. Svýma ohnivýma, hluboko zapadlýma očima pohlédl vzhůru do Mariiny tváře. Na okamžik se zastavil a zvedl ruku jako na pozdrav.

Maria se ulekla a ustoupila o několik kroků nazpět. Ona, která byla jinak velmi jistá a pohotová, nevěděla, co má dělat. Pohled těchto vpadlých, ohnivých očí byl jako výčitka a zároveň jako otázka.

Celá rozechvěná se vrátila zahradou do svého domu. Vzrušeně přecházela z místnosti do místnosti a zápasila s rozhodnutím, jestli má pro toho zvláštního proroka poslat. Neměla klid, dokud se o tom nezmínila svému nejspolehlivějšímu služebníkovi.

»Ten nepřijde,« řekl služebník, »mluví jen k zástupu a nedá se zvát do domů. Vyptávání odmítá. Paní, má docela jiné způsoby než ostatní kazatelé, a proto nevyhoví ani tvému vyzvání. Zná jen svou vůli, je jako planoucí oheň, který stravuje a zároveň osvětluje, nebude však prokazovat laskavost krásné ženě.«

»Učiň, jak jsem ti poručila, a uvidíme! Ostatně není vhodné, abys takto mluvil. Kdo říká, že se ho prosím o laskavost? Jednej podle mého příkazu.«

Její krásné oči zaplály hněvem a ústa se jí stáhla trpkostí. To, že jí sluha oponoval a odvážil se odpovědět jí tímto způsobem, bylo rovněž znamením, jaké o ní mají lidé mínění.

Pohroužila se do hudby. Ve hře na strunný nástroj našla vždy útěchu a čistotu nejkrásnější harmonie, po níž lačněla její duše. Nechtěla přijmout nikoho z návštěvníků ani přátel. Nevydala se ani do města, ale zůstala ve svém venkovském sídle. Její duši zavalila neznámá tíha – očekávala osudový obrat. S úzkostí čekala na Janovu odpověď. Přišla: »Kdo se chce přiblížit ke království Božímu, musí mu jít vstříc. Ono za ním nepoběží.«

Tato slova Marii tvrdě zasáhla.

Nad Jeruzalémem se rozprostíraly temnoty. Hřích velkého města volal do nebe. Přesto se jeho chrám skvěl v pozemském slunci jako drahocenný poklad. Celý se blýskal a vypadal příslibně, tím ale jen zastíral vnitřní úpadek. Jak však toto posvátné, velebené a opěvované město, které bylo bohaté, velké a mocné, vypadalo ve skutečnosti! Jako proklaté místo již z dálky hrozil mohutný hrad, v němž vládl Herodes Antipas se svou hroznou ženou Herodiadou.

Herodiadu ovládala neřest. Často podala svým obětem zlatý pohár s otráveným vínem. Zdálo se, že je sama naplněná nejhorším jedem. Kamkoli vešla, vzduch zhoustl a ztěžkl.

Přestože lid již sténal pod tlakem Říma, Herodias jej zotročovala ještě víc. Tak jako z prasklého vředu vytéká hnis a otravuje všechno zdravé, co ještě žije v jeho okolí, tak vycházelo zlo z tohoto ohniska.

A do toho výhrůžně zazníval Janův hlas! Celé dny i noci! Doháněl Herodiadu na pokraj šílenství. Nakonec dala Jana uvěznit, aby silou svého zvěstování Božího království na zemi nevyvolal vzpouru lidu.

»Já vás křtím vodou. Ten, který přijde po mně, vás však bude křtít Duchem svatým!«

Tak zněla jeho slova.

Lid si již vyprávěl o zázracích Nazaretského. Z dálky docházely neuvěřitelné pověsti. Hněv a strach této ženy se tím vystupňoval v takovou nenávist, že si vynutila Janovu smrt.

Jakmile k ní dal Herodes souhlas, strachem se zhroutil a těžce onemocněl.

Když se přihodila tato strašlivá událost, nad Jeruzalémem, který byl jinak velmi rušný, se rozhostilo tíživé mlčení. Nad zemí skučela bouře a přivála ohromné spousty písku. Lidé dostali strach.

V zemi temně zadunělo a na velkém nádvoří chrámu popraskaly dlaždice.

Ve vzduchu viselo hrozící neštěstí. Lidé neklidně, plaše přecházeli sem tam, všude vládla nespokojenost, ale také němé, stísněné mlčení. Nikde se neozvalo upřímné slovo. V kruzích učenců, dvořanů a ostatních význačných lidí země stejně jako v kruzích Římanů se vedly už jen prázdné řeči. Každý skrýval vlastní tvář, aby na něm nebylo vidět, co se děje v jeho nitru.

Maria z Magdaly to uměla mistrně. Ale od té doby, co učinila velký krok – přemohla v sobě pýchu a předstoupila před Jana, aby uslyšela jeho slova o Božím království –, se jí život ve lži protivil. Zdálo se, že prorokovy oči čtou hluboko v její duši. Jistě dobře věděl, čím trpí.

Přesto se choval tak, jako by nebyla mezi posluchači. Mluvil tehdy pro všechny a nikdy se o ni nestaral. To, že si jí nikdo nevšímal, by jí jindy bylo nepříjemné a nemilé, nebo by to dokonce vnímala jako urážlivé, v této chvíli jí to však vyhovovalo. Měla také prosté oblečení a přes hlavu a ramena si přehodila šedivý závoj.

Bylo to naposled, kdy Jan Křtitel mluvil volně k zástupu. Ještě téhož dne pozdě večer ho uvěznili.

Lidé stáli jako přikovaní opodál a naslouchali jeho hlasu, který ještě nyní zazníval z hlubin vězení. Nemohli proniknout na nádvoří hradu. Jeho brány byly příliš silně a ostražitě střeženy. Nebylo to ale vůbec nutné. Zdálo se, že Janovu hlasu narostla křídla a nesou jej přes všechny překážky až do duší, které se mu otevřely. Za několik hodin v nich způsobil nepopsatelné převraty. Tak se to stalo také Marii z Magdaly.

Před duševním zrakem jí ještě jednou přeběhl celý její dosavadní život.

Nikdy předtím se její nitro doopravdy nerozechvělo. Hrdě šla svou cestou, která na ní spočívala jako břemeno. Byla vtažena do všeho, čemu by se tehdy z hloubi duše ráda vyhnula, především do trvalého spojení s lidmi velkého světa.

Stále tíživěji přitom cítila vnitřní prázdnotu takového života a toužila po něčem vzácném, co bylo podle jejího domnění někde zakopané. Hledala, nevěděla však, co vlastně hledá. Kamkoliv přišla, i když byly vnější poměry sebevíc skvělé, se hned v prvním okamžiku setkala s prázdnotou.

Proto zavítala do společnosti mudrců, aby se od nich učila. Učila se lehce, ale i vědění těchto mužů považovala za mrtvé. Hledání smyslu života, které mělo jejího ducha osvěžit jako tryskající pramen, zůstalo bezvýsledné.

Vážila si sice vědění učenců, mělo však své hranice a ona se je snažila překročit. Hledala u žen, ucházela se o jejich přátelství, aby se naučila, jak má vypadat zralá, rozvinutá ženská duše. Ozývalo se v ní cosi jako vzpomínka a měla dojem, že čisté ženy už kdysi znala a milovala. Když na to pomyslela, rozbušilo se jí srdce.

Ale i v tomto případě zažila vlastně jen zklamání. Zpočátku si myslela, že musí hledat vinu v sobě, pak však svou velkou touhu skryla v nitru. Díky svému bohatství, vzdělání a kontaktům s velkými umělci a učenci se stále více dostávala do kruhu, do něhož neměly ženy z vyšších vrstev přístup.

Láskou k bohatému římskému umělci byla léta vázaná na tento kruh, a když ji umělec opustil, obklopili ji obdivovatelé a přátelé, kteří byli nadmíru ochotní ji utěšovat. Na tuto dobu vnitřního zoufalství a vnějších triumfů vzpomínala Maria Magdalena s hrůzou. Touha po neznámém štěstí byla úplně zasypaná a kolem Marie se zatemnilo.

Dokud vyhledávala vír světa, aby se omámila, se její situace nezlepšila. Neměla rodiče a byla osamělá. Uvědomila si, že ji všichni vyhledávají jen proto, aby z ní něco měli: její krásu, majetek nebo její povzbuzující přítomnost. Toužila však po tom, aby mohla dávat, chtěla lidem pomáhat svým milujícím dáváním, chtěla obšťastňovat a utěšovat, a ne jen jako hračka zahánět dlouhou chvíli.

Navštívila chudé. Tam se však proti ní vzedmula taková vlna nenávisti, podezřívavosti, hořkosti a neporozumění, že se na prahu milosrdenství váhavě zastavila a neodvážila se dalšího kroku. Krátce nato spatřila proroka Jana. A tehdy dospěla k pevnému a nezvratnému přesvědčení:

»Pokud ti může vůbec nějaký člověk poradit, pak jen tento.«

A Jan jí také ukázal cestu jedinou krátkou větou, kterou jí vzkázal. Zdi mylné představy, že se člověk během svého pozemského života nemůže svobodně rozhodovat, strhl těmito několika slovy:

»Kdo se chce přiblížit ke království Božímu, musí mu jít vstříc, ono za ním nepoběží!«

Jak mnoho jí poskytl touto jedinou větou! A teď ho dala Herodias zabít.

Bolest, kterou Maria po obdržení zprávy o Janově smrti cítila, byla první, skutečně hluboce procítěnou bolestí.

Od chvíle, kdy se dověděla o Janově smrti, pohlížela na svůj dosavadní život jako na život někoho jiného. Připadalo jí, že jde vstříc novému životu a zbavuje se všeho, co ji tíží. Prorokova slova jí den ode dne tanula víc na mysli. Hledala království Boží! Cíl hledání se v jejím nitru zformoval v pevný pojem. Začala jej spojovat s Nazaretským, o němž za svého života mluvil Křtitel.

Hledala lidi, kteří by jí mohli sdělit, kde Nazaretský pobývá. Chtěla jednat tak, jak to řekl Jan. Chtěla jít vstříc Tomu, který přinášel Boží království.

Když v ní dozrálo toto rozhodnutí, bylo jí najednou lehce a volně. Do očí jí vstoupily slzy a naplnil ji a hluboce uchvátil vroucí cit vděčnosti. Takové to asi je, když člověk přijde po dlouhém putování domů, pomyslela si. Toto přirovnání učinil její čilý rozum, aniž věděl, že to skutečně je podobný děj.

Trvalo dlouho, než se dověděla, kde by mohla najít Ježíše. Už ji nic nemohlo zadržet: musela k němu.

Kus cesty se nechala nést v nosítkách, po odpočinku v noclehárně ale poslala služebníky domů.

Kroutili hlavou. Jaké dobrodružství zase připravuje? Nebylo možné je hanět za to, že uvažují tímto způsobem, protože neznali její duši. Očekávali od ní jen ty nejdobrodružnější kousky, ale jistě ne tak důležitý a vážný krok.

Bylo nápadné, že Maria z Magdaly náhle opovrhla veškerou parádou. Její vysokou postavu zahalovalo dlouhé, šedé roucho. I závoj byl stejné barvy. Obuv měla pevnou, vhodnou k chození pěšky, a tak se radostně vydala cestou, kterou ji lidé poslali.

Lehce a jako osvobozená šla pod palčivými slunečními paprsky po prašné silnici. Hodiny míjely jako v letu. V jejím nitru procitla mocná síla, která pro ni byla něčím novým. Přání dorazit do cíle své duchovní touhy byla tak silné, že zapomněla na všechno, co by až donedávna považovala ve svém pohodlném, zahálčivém životě za velkou, nepřekonatelnou námahu.

Bylo pro ni samozřejmé jít touto žhoucí, namáhavou cestou. Nedivila se tomu, uvědomila si však, jak jí začalo být lehko. Každým krokem se blížila ke svému cíli.

Opravdu zakládá Nazaretský na zemi království Boží, jak to říkal Jan Křtitel?

V prostředí, v němž Maria Magdalena dosud žila, měli lidé o království Božím neurčité, naprosto pozemské představy. Většina z nich se jen usmívala a považovala je za výmysl. Ostatní si mysleli, že za tím vězí tajná politická organizace, a ctižádostiví lidé byli toho názoru, že půjde o pozemskou samovládu. Všichni to ale pokládali za nemožnou směs rozumových představ. Téměř nikdo z nich Janovi nerozuměl a nepochopil jeho jasné upozornění.

Maria Magdalena měla dojem, jako by před dávnými, pradávnými časy již prožila něco podobného. Pokaždé se jí však zmocnil bolestný a zároveň radostný pocit, který si neuměla ani vysvětlit, ani jej popsat. Byla zvyklá pozorovat všechno kolem sebe i sebe samotnou. Prožívala sebe i své okolí jako divák v divadle. Někdy se přidala ke hře, ale jen tehdy, když si byla jistá úspěchem.

Teď však byla jako dítě, plachá a úzkostlivá. Když ji zachvátil blaživý, a přece smutný bol, který jí připomínal stesk po domově, nezbylo nic z hrdé, vypočítavé a vášnivé ženy. Byla už jen velmi ostýchavá.

Tak postupovala v zamyšlení stále vpřed. Nestarala se o oddíly vojáků, které ji míjely, ani o mnoho vozů, o kupce a žebráky. Viděla jenom, jak se před ní vynořuje městečko, v němž podle sdělení lidí stál dům, kde se údajně scházeli učedníci proroka z Nazaretu.

U Marie Magdaleny se ponenáhlu ozvala žízeň a únava. Zmírnila tempo, nohy ji bolely. Ani nepozorovala, že se za ní lidé udiveně ohlížejí.

Krajina byla krásnější, zelenější a od jezera vanul chladný vánek. Maria Magdalena však nechtěla odpočívat z obavy, že by promeškala nejlepší čas. Vtom spatřila, jak se k ní z míst, kde asi leželo jezero, blíží velký zástup lidí. Bylo na pohled patrné, že přicházejí zdaleka. Vypadali jako poutníci. Kráčely mezi nimi ženy a děti, ubírali se zde starci, ale i statní muži. Většinou to byli Židé, v průvodu ale šli i Římané ze vznešených, bohatých rodů.

Marii Magdaleně byla nápadná především jedna věc: tito lidé působili dojmem sounáležitosti. Velké, společné štěstí potlačilo chtění jednotlivců.

Maria se slabě zachvěla. Pod vlivem velkého prožití mluvili lidé o zázracích, které se v poslední době staly. Jeden to vyprávěl druhému, druhý k tomu něco přidal a mnohému rozuměli úplně jinak, než jak jim to bylo sděleno.

Maria Magdalena naslouchala a v její duši se rozhostilo mírné zklamání. Cožpak lidé do tohoto velkého prožití ducha už opět vnášejí své malé já, aby se v něm zrcadlilo? Lidé v zástupu jsou rozechvění silou, která jí byla hned patrná, a přece se vůbec nezměnili! Nebude ale soudit, nejdřív musí prozkoumat sebe samotnou.

Zástup procházel kolem ní. Bezděčně se zastavila, protože se nechtěla dát strhnout proudem; vždyť k nim ještě nepatří. Chtěla jít až za posledními. Přicházel však druhý průvod. Lidé obklopovali někoho ve svém středu. I tento průvod se pomalu blížil k čekající ženě.

Na jeho čele šlo několik mladých mužů. Viděla mezi nimi krásné, statné postavy. Bylo jí nápadné, že se tito muži chovají k lidem velmi příkře a odmítavě. Maria by se nejraději propadla do země. Muži se jí líbili, vycházela z nich záře čistoty. Ale proč ta příkrost? Kde je láska, která utěšuje hledající duše?

Jsou to prorokovi učedníci?

Náhle zaslechla hlas, který jim dobrotivě, ale s určitostí dával pokyn, aby nebyli tak přísní.

»Jen si vzpomeňte na chvíli, kdy jste stáli u jezera a ptali se: ,Pane, můžeme jít s tebou?’ «

Maria Magdalena klesla na kolena, zvedla ruce a pohlédla vzhůru. Muž, který pronesl tato slova, právě procházel kolem ní.

Bylo to tak prosté, a přece tím vyjádřil všechno: lásku, výstrahu i napomenutí. A kolik v tom bylo povznesení pro hledající!

»Jestliže tento muž projevuje takovou dobrotu, můžeš se přiblížit i ty, Maria Magdaleno!«

Vyslovil to její vnitřní hlas. Dříve než si doopravdy uvědomila přítomnost tohoto muže, byl už pryč. Upřel však na ni pohled! Ten pronikl její duší jako blesk. Přehlédl jím celý její život. A ještě něčeho si všimla. Vypadal jako Říman, ale v jeho tváři zahlédla ještě druhý, mnohem zářivější obličej.

Ještě stále klečela na kraji silnice. Přicházel malý hlouček opozdilců. Přistoupily k ní dvě ženy. I ony měly na čele jasnou záři; vycházely z nich tichý mír, starostlivost a dobrota.

Vlídně zvedly dojatou Marii Magdalenu a vzaly ji mezi sebe. Zaplavila ji vlna síly a osvěžení. Ženy měly to, po čem vždy toužila, měly lásku a čistotu a prostota jejich bytosti jim dodávala velkého půvabu. Maria Magdalena se cítila v bezpečí.

Přirozeným cítěním, které jim Ježíš daroval, vytušily, že tato žena měla těžký život. Radostně jí nabídly radu a pomoc.

Maria Magdalena mnoho nemluvila; nemohla. Když se srovnávala s těmito ženami, vzrůstaly v její duši zmatek a hrůza. Nyní věděla, že jí samotné schází to nejlepší, nejvyšší statek, který žena má: čistota.

Trápila ji myšlenka, že ji Ježíš zavrhne. Čím více sledovala pozorně chování obou žen, tím více si připadala ztracená.

Když konečně dorazily do útulku a Maria Magdalena tam našla ubytování v malém, čistém pokojíku, donesla jí ještě jedna z žen pokrm. Pak odešly a doporučily jí, aby si nejdříve odpočinula. Slíbily, že se na ni brzy přijdou podívat.

Po krátkém odpočinku to ale Maria Magdalena nevydržela na lůžku. Vyšla rychle z domu a pospíchala ulicemi. Už se stmívalo. Maria Magdalena procházela úzkou uličkou, kterou lemovaly vysoké zdi. U jedné mřížované brány se zastavila, pohlédla mřížovím do kvetoucí zahrady a naslouchala. Z otevřené síně domu stojícího na vzdáleném konci zahrady zazníval hlas. Rozechvěl její srdce. Tak mluví jen jeden.

Kdo jednou zaslechl Boží hlas a otevřel mu svou duši, ten jej zná a už nikdy na něj nezapomene. Tak se vedlo i Marii. Znovu ucítila jemné chvění ve svém srdci, opět pod ní klesala kolena a zase jí proudila vřelá vlna blaženosti. Po ní následoval hořký žal z toho, jak je nepatrná. V Marii Magdaleně to zabouřilo, zapomněla na všechno; teď mluvil už jen její duch plný touhy a naléhal na ni, aby vstoupila do zahrady a klesla k Pánovým nohám, tak jako již kdysi klečel před jeho silou. Vzpomněl si na prosbu a na slib, o němž rozum už nic nevěděl.

Zbývalo několik dní do velikonoční slavnosti a Ježíš se chystal jít se svými učedníky do Jeruzaléma. Navštívili jako hosté Šimonův dům a seděli v otevřené síni, odkud měli výhled do zahrady a na domy na tržišti. Snášel se večer, větve vysokých pinií tiše šuměly a do síně se linuly vůně mnoha květin.

Ježíš byl velmi tichý. Seděl v kruhu svých učedníků a nade všemi se vznášelo tušení nějakého zlého obratu v dění, obratu, jemuž nebyli schopni zabránit. Náhle ze zahrady zazněly spěšné kroky a hlas strážce. Žena, která se objevila, se však nedala zadržet. Tiše a rychle, jako by se bála, že ještě v posledním okamžiku ztratí odvahu, vyběhla po schodech a přistoupila k Ježíšovi. Hluboce se před ním sklonila a líbala mu nohy. Měkký závoj, který ji ještě před chvílí téměř celou zahaloval, sklouzl na podlahu a její tvář zastřela záplava zlatoplavých vlasů. Z jejích široce otevřených očí, které prosebně upírala na Pána, se nezadržitelně řinuly slzy. Ježíš se maličko obrátil a velmi vážně se na ni podíval.

Učedníci a zejména hostitel považovali za nevhodné, že je tato žena vyrušila, a Šimon se obrátil na Ježíše:

»Vím, že je to velká hříšnice! Neměl bys ji odmítnout?«

Šimon byl farizej. Ježíš na něm spočinul pohledem. Pak se zkoumavě podíval na všechny kolem a zlehka zavrtěl hlavou.

»Poslyš, Šimone, něco ti povím: jeden věřitel měl dva dlužníky. Jeden mu dlužil pět set grošů a druhý padesát. Protože ale ani jeden, ani druhý neměl nic, odpustil dluh oběma.

Vidíš tuto ženu? Umyla mne slzami a pomazala mé nohy mastí. A co ty, učinil jsi totéž co ona?

Mnoho hříchů je jí odpuštěno, neboť dala mnoho lásky. Tomu, kdo miluje málo, je však odpuštěno málo.

Maria Magdaleno, tvé hříchy jsou ti odpuštěny. Tvá víra ti pomohla. Odejdi v pokoji!«

Maria Magdalena vstala a vyšla ven. Cítila, že z ní byla sňata velká tíha.

Lidé, kteří seděli kolem stolu, se velmi divili, že Ježíš odpouští hříchy.

Kolem Marie Magdaleny se snesl světlý závoj a rozjasnil ji. Byla šťastná. Šla odtud jako ve snu a ani nevěděla, jak se dostala nazpět. Brzy byla opět pohromadě s ostatními ženami, doslova ji to táhlo do jejich blízkosti. Cítila, že teď s nimi může mluvit otevřeně a ptát se jich na všechno, čím se v myšlenkách zabývá.

Znovu a znovu jí bylo nápadné, jak prostě a přirozeně přijímají, co se během dne přihodí, a jak radostně se chápou všeho, co může nějakým způsobem jí i jiným lidem pomoci.

Pozorovala každé jejich hnutí; cítila jejich úmysly a myšlenky a otevřenou duší naslouchala jejich slovům. Chtěla se od nich učit, protože věděla, že sám Ježíš je vedl a požehnal jim.

Vyprávěly jí o Ježíši a z každého slova zářila věrnost, láska a oddanost Pánovi.

Maria Magdalena byla stále tišší a skromnější, naslouchala ve svém nitru a už se ani nepoznávala. Kde jsou všechna ta hnutí a myšlenky, které ji dříve ovládaly a které občas způsobily, že byla neklidná, pánovitá a vášnivá? Rozhostil se v ní pokoj a klid, v její duši zněl jen čistý zvuk připomínající zvonění jasného zvonu. Vzplanulo v ní světlo a ona se modlila, aniž hledala slova.

Často v noci bděla na úzkém, tvrdém lůžku, probdělé noci jí ale poskytly více posily a osvěžení než nejhlubší spánek. Věděla, že až ráno vstane, musí být celý její život nový. Proto chtěla Ježíše poprosit, aby mu směla sloužit tak jako ostatní ženy.

Chtěla se odpoutat od svého dosavadního života, chtěla prodat své šperky i veškerý svůj majetek a snažit se vyrovnat ženám v pokoře, věrnosti a čistotě, aby stejně jako ony měla v duši zářící světlo. Byla vedena podivuhodným způsobem. Někdy vyciťovala, že jí stojí po boku pomáhající duch a radí jí.

S plnou důvěrou a zcela uvolněná se poddávala hnutím své duše a mnoho se při tom naučila. Když Ježíš mluvil, byla vždy mezi posluchači. Přijímala jeho slova jako člověk hynoucí žízní.

Zpočátku se vůbec nevrátila domů, ale putovala s Pánem. Věděla, že jeho cesta vede do Jeruzaléma, a byla velmi sklíčená. Obrátila se proto na Ježíše, když jednou stál sám na zahradě před Šimonovým domem:

»Pane, mohu jít s tebou?«

Vážně se na ni zahleděl a pravil:

»Tvá prosba je splněna. Pojď a následuj mne.«

Pak dobrotivě pokračoval:

»Maria Magdaleno, budeš svědkem Božích událostí na zemi. Jen malou část z nich však teď pochopíš a budeš zvěstovat. Tvá cesta není začátkem, jak se domníváš, ale pokračováním. Vrátíš se opět na zemi.

Vždy, když Boží Světlo vstoupí na zemi, budete vy vyvolení při tom, pokud nezbloudíte.

Až přijde Syn Člověka, pak teprve porozumíte celému koloběhu. Ještě pro to nejste zralí. Chtěl bych vám toho tolik říci, vy však ještě nerozumíte ani tomu, co nyní prožíváte. Jak máte rozumět tomu, co přijde?

Chci vám pomoci, abyste dosáhli života. Dbejte o to, abyste si ho udrželi!

Já nepřináším soud, ale přivádím vás na cestu do království Božího. Až však přijde Syn Člověka, pak opět uvidíte i mne. Neboť já a Otec jsme jedno a on je v něm!«

Maria Magdalena byla moudrá a zralejší než ostatní ženy. Mnoho utrpení, které prožila, přispělo k tomu, že rychle uzrávala. Proto byla schopná podivuhodně snadno chápat Ježíšova slova a pokaždé, když s ní promluvil, udělala velké pokroky ve svém vývoji. Přijímala jeho slova duchem, dovedla je v sobě obrazně prožít a každým dnem do ní proudilo více světla. Tak byla připravována, aby ponenáhlu poznala celý život.

Ale tím také cítila, jak se blíží trnitá cesta, které nebyl na této zemi ušetřen nikdo z nich. Viděla prudkou sluneční záři, v níž kráčet po silnici v hlubokém prachu – většinou mezi hustým davem lidí, kteří chtěli jít za Ježíšem – bylo utrpením.

Viděla ale také, jak se ve všem tom palčivém žáru slunce rozprostírá nad krajem černý mrak podobající se jemné mlze.

»Musíš Pána varovat před Jeruzalémem,« ozval se hlas v jejím nitru.

Učinila to. Láskyplně na ni však pohlédl:

»Jestliže se chci vrátit do svého domova, musím svou cestu dokončit.«

Vtom Maria Magdalena spatřila, jak z Pánovy postavy vychází zářící bílé Světlo ve tvaru kříže. Neřekla to ale ostatním, protože jí to Pán zapověděl.

Kolem Marie Magdaleny číhavě obcházel jeden z učedníků a pozoroval ji se závistí a podezřením. Byl to Jidáš Iškariotský. Vyhýbala se mu, jak jen mohla, neboť od prvního setkání věděla, že od tohoto muže nelze očekávat nic dobrého. Stále znovu si to vyčítala. Byl to přece Ježíšův učedník a Pán k němu byl zvláště dobrotivý.

Nejdříve z jeho blízkosti prchala, protože jí vždy nějakou otázkou zkazil její nejkrásnější chvíle. Pak se nutila ho snášet. Dělala to z lásky k Ježíši, trpěla však při tom. Zřetelně totiž zpozorovala, že Jidáš zamýšlí něco zlého. Den ode dne byl domýšlivější a zachmuřenější.

Marie Magdaleny se zmocnil velký neklid. Přecházela z místa na místo a všechno pozorovala. Jen se zastavila, aby si odpočinula, a už ji to zase pohánělo dál. Začala mít strach a obavy a tento stav byl nesnesitelný. Nestrachovala se o sebe, ale o Ježíše.

Svěřila se učedníkům a Petr jí vysvětlil, že již dávno utvořili ochranný kruh kolem Pána a že dary, které do nich Pán vložil, z nich budou působit a přinesou ovoce. Vyprávěl jí také, že Ježíš vyšle učedníky, aby měli příležitost poznat, co dokážou vykonat v jeho vůli. Řekl jí, že může být klidná, když ví, že jeden z nich je v Ježíšově blízkosti.

Nebyla však klidná, dokud nepochopila, že teď nemusí doprovázet Pána, jehož přece obklopují jeho nejbližší, ale spíš by měla jít před ním. Zašla za Ježíšem, pověděla mu to a poprosila ho, aby ji pustil do Jeruzaléma. Důvod mu nesdělila.

Ježíš jej však dobře znal a pravil:

»Odejdi v pokoji. Uspořádej své záležitosti a připrav mosty ke svým přátelům.«

Tentokrát Pánovým slovům dost dobře nerozuměla. Když ale pomyslela na lidi, s nimiž by se teď po své vnitřní přeměně měla setkat, viděla k sobě plynout proud světlých vláken, který ostatní lidi přitahoval nebo odpuzoval. Bylo to, jako kdyby šla uprostřed působících zářivých sil a sama je vysílala. Nyní, kdy se z vlastního chtění rozhodla vyvíjet činnost pro Ježíše, z ní proudila síla, kterou jí daroval. Naplněná novým životem odešla a už neměla strach.

Stala se cizinkou ve vlastním domě. Procházela krásnými, přepychově zařízenými místnostmi a nádhernou zahradou, jako by zde byla hostem, který si sice vděčně užívá krásu a pohodlí, ale brzy chce jít dál a všechno s radostí opustí.

Služebníci se k ní chovali velmi rozdílně. Někteří, dříve plaší a zdrženliví, se k ní cítili být přitahováni. Ostatní, kteří jí kdysi horlivě sloužili, zaujali poté, co s nimi promluvila, téměř nepřátelský, až vyzývavý postoj. Nesmírně je dráždilo, že neví, kde paní, která se vrátila tak změněná, celou tu dobu byla.

Posměšně se dívali na její prostý oděv bez ozdob, někteří dokonce pokrčili rameny a odvrátili se od ní. Poznali, že být zde už pro ně není výhodné. Zlaté časy nejspíš pominuly. Mysleli si, že Maria z Magdaly zchudla.

Vysmáli se jí a už si nepamatovali, jak k nim bývala vždy vlídná.

Maria Magdalena je nechala jít. Strážce domu je s bohatou odměnou a mnoha dary propustil. Ostatní služebníci u ní sloužili dál.

Podobně jako její služebníci ve vlastním domě se k ní chovali její přátelé a známí. Mnozí ji už vůbec neznali nebo si na ni nemohli vzpomenout.

I ona sama se na všechny dívala jinýma očima. Často pod zcela nenápadným zevnějškem objevila mnoho hodnot a naopak narazila na mnoho vnitřní prázdnoty a domýšlivosti u lidí, k nimž kdysi vzhlížela s obdivem. Během krátké doby své nepřítomnosti se naučila poznávat hodnotu člověka duchovním zrakem a neposuzovat ji podle pozemských pojmů.

Počet těch, které by mohla přivést k Ježíši, byl malý! Teď však bylo důležitější pozorovat je a využívat své známosti. Proto se snažila navázat kontakty, které by jí umožnily získat přehled o chování farizejů, Římanů a Židů.

V těchto bouřlivých dnech to nebylo snadné. Nejeden z jejích starých přátel na ni hleděl s obavou. Neodvážili se mluvit v její přítomnosti a byli v rozpacích!

Napjatá, vzrušená atmosféra ve velkém městě doléhala na lidi tíž a tísnivěji než kdy jindy. Maria Magdalena cítila, že se zde soustřeďuje nepopsatelná moc temna. Skrývalo se a číhalo, zatímco se k této strašné bažině blížilo se zářivou silou podivuhodné jasné světlo. Opět ji přepadla tísnivá starost.

Neměla klid ve dne ani v noci a zkoumala, jaká je v tomto neblahém městě situace. Přijali ji přátelé učedníků – mohla jim v mnohém prospět. Jedním z těch, kdo s velkou radostí očekávali Ježíšův příchod, byl Josef z Arimatie. Připravoval svůj dům k jeho přijetí.

Maria Magdalena ho navštívila. Přiznala se, že má o Ježíše obavy, které jí už nedopřávají klid, a vyprávěla mu o pochmurné postavě Jidáše.

Josef ji uklidnil a slíbil jí, že bude bděle sledovat, co se děje. Připomněl, že Jeruzalém toužebně očekává Pánův příchod. Celé město si vyprávělo o jeho činech.

Tak nadešla velká osudová chvíle, kdy Syn Boží, obklopený jásajícími a tančícími lidmi, oslavovaný bouřlivým provoláváním hosana zavítal v kruhu svých učedníků do Jeruzaléma. Celé město se proměnilo v obrovské hemžící se mraveniště.

Davy lidí se v horečném neklidu radostně valily ulicemi a náměstími. Lidé stáli celé hodiny u cest a čekali na Pánův příchod.

Maria Magdalena nemohla proniknout k Ježíšovi. Dav lidí tísnících se v úzkých ulicích byl příliš hustý. Slyšela jenom nepopsatelný jásot a to, co říkal lid. Celé město bylo jako v opojení.

Oklikami se probojovala proti proudu lidí k bráně silnice vedoucí do Betanie. Doufala, že tam zastihne některé z žen.

»Maria Magdaleno, slyš! Nyní začíná tvá práce!«

Je to hlas Pána, nebo to mluví nadpozemská bytost, anděl?

»Po paprscích čistoty proudí k tobě tento hlas z výšin, neboť svým chtěním sloužit Bohu ses mu otevřela. Mnohým utrpením jsi uzrála a Pán ti věnoval mnoho lásky a milosti, takže jsi bohatá. Ujmi se žen. Kde jsou ženy, které stejně jako ty mají v sobě vroucí touhu po nebeské koruně čistoty, tam bude má síla působit skrze tebe. Abys věděla, kdo k tobě mluví, pohleď na mne samotnou!«

Na Marii Magdalenu se lila dolů proudem nebeská záře. Zastihla ji, právě když procházela strmými uličkami starého Jeruzaléma, které po obou stranách lemovaly zdi. Přemožena září Světla se opřela o zeď a zavřela oči. Byla sama. I při zavřených očích záře před jejím duchovním zrakem zůstala, dokonce i zesílila a shora na ni hleděla světlá tvář.

»Já sama nyní nemohu přijít na vaši zemi. Jen má síla se tě dotýká, dokud Syn Boží ještě pobývá na zemi. Je ti darována k požehnání pro mnohé, kdo po ní touží. Ujmi se dívek, sirotků a opuštěných. Dostalo se ti porozumění, dostane se ti i síly.«

Slovo za slovem snášela se tato zpráva z věčnosti k Marii Magdaleně. Byla omilostněnou, a přesto ji lidé stále ještě nazývali kajícnicí.

Líbezná postava, kterou spatřila, měla na hlavě liliovou korunu. Velké a zářivě modré oči planuly, jak jimi proudilo Světlo. V dlouhém bílém rouchu, obklopena pláštěm Světla, stála před duchem Marie Magdaleny Irmingard, pravzor čistoty. Maria Magdalena celá rozechvělá sklonila hlavu a skryla ji v dlaních. Její duši naplnily zbožnost a dík.

Maria Magdalena, přemýšlející o tomto zázračném prožití, prošla branou, která vedla na úzkou silnici do Betanie. V dálce již viděla svítit malé domky. Za nimi se na mírných svazích Olivetské hory rozprostíraly zahrady.

Cesta jí připadala podivně těžká. Když se blížila k Lazarovu domu, nohy ji už sotva nesly. Posadila se na lavičku před domem a čekala na ty, kteří se sem měli vrátit. Náhle spatřila zvláštní obrazy.

Před sloupovím velké chrámové síně uviděla na nádvoří namačkaný dav lidí. S napětím hleděli ke vchodu do chrámu, z něhož v divokém zmatku prchali kramáři. Zřejmě se jich zmocnilo zděšení.

V pozadí divoké scény spatřila Maria Magdalena Ježíše, jak vychází z chrámu. Jeho světlý oděv, který měl dnes na sobě, bíle svítil mezi ostatními.

A pak ho uslyšela i mluvit. Jeho hlas jí pronikal do srdce. Zástupy naslouchaly jako očarované.

Zejména se k němu tlačil houf zákoníků a Maria Magdalena s úzkostí viděla, jak se mezi nimi zdvíhá číhající had. Od této chvíle věděla, že tito muži chtějí Pána zničit.

Maria a Marta se vrátily a měly mnoho co vyprávět. Vešly do domu, aby přichystaly prostou večeři, a radily se, jak mají Pánovi připravit velikonoční slavnost. Maria Magdalena s nimi mluvila a navenek se nutila ke klidu. Maria, která vždy svým jemným cítěním poznala pravdu, jí řekla:

»Máš ve své duši největší radost a zároveň velký strach. Dbej, aby Pán viděl jen tvou radost, až přijde. Je dobře být na stráži, ale neměj starosti!«

»Kde je Jidáš?«

Tato otázka potvrdila, že ženy mají společné podezření. Maria Magdalena se rozhodla, že se brzy vrátí do města.

Toho večera s nimi Ježíš dlouho rozmlouval.

Když Maria Magdalena došla do blízkosti Jeruzaléma, polekala se. Cítila, že celé ovzduší je zlověstné.

Ale ona, která měla v srdci tolik blaženosti, že ji jako bohatě obdarovaná chtěla radostně a vděčně rozdávat všem lidem, kteří po ní toužili, ona, která přicházela ze zářivého, harmonicky se zachvívajícího kruhu Ježíšových učedníků a byla dosud naplněná životodárným Božím dechem, jenž obklopoval Ježíše, chtěla působit, chtěla bdít, chtěla využít své známosti a vykonávat vliv, aby chránila Pánovu cestu. A podle příkazu světlé paní chtěla darovat pomáhající lásku všem, kdo ji potřebovali.

Jak to řekl Ježíš, když mu vyprávěla o svém prožití?

»Udrž si sílu, která do tebe proudí ze světlých říší mého Otce, a využij ji. Je ti dána ku pomoci pro mnohé, jimž by se jí jinak nedostalo. Jsi mostem k lidem! To, co jsi prožila, skryj hluboko ve svém nitru. Není to pro vědění světa, který nedbá na tento drahokam, protože jej nemůže pochopit. Co jsi svým prožitím získala, přetvoř pro lidstvo, teprve pak vzejde ovoce ze setby ducha!«

A opět jako vždy, když jí Pán sdělil něco, co bylo určeno jí osobně, působila jeho slova živě dál a splnila se. V Marii Magdaleně vyrostlo živé vědění a poznání a byla v duchu spojená s veškerým děním, se vším, co nadcházelo.

Proto ji také polekalo divoké, přehnané počínání lid, jichž se teď v čase velikonoc shromažďovalo v hlavním městě stále víc. Byla ráda, že Ježíš nepřebývá v jeho zdech.

Stále znovu ji přepadaly myšlenky obav o Ježíše! Jako velká tíha spočinuly na radostném, tichém štěstí její duše.

Z různých stran často slyšela poznámky, že prý se pro Ježíše shromažďuje vojsko. Ulekla se a odporovala některým lidem, kteří o tom mluvili. Brzy však zmlkla, když zjistila, že se kvůli tomu zlobí a podezřívají ji. Její duše byla náhle jako bičovaná úzkostí.

»Oni mu škodí! Svými šílenými představami a přáním, aby sami získali moc, ho uvrhnou do záhuby! Co mám dělat? Opět ho varovat? On by ovšem jen řekl: ,Musím jít svou cestou!’ A učedníci? Neuvěří mi, ale vyčiní mně za mou bázlivost a budou mi vytýkat, že mně chybí víra!

Vždyť nevědí, jak ho lidé špatně chápou, když mluví o svém království. Sami si přece vytvářejí nesprávné představy a věří v pozemskou moc. Jak často jim už Ježíš řekl: ,Mé království není z tohoto světa!’ Jak však učedníci rozumí těmto slovům?

Petr jim možná rozumí nejspíš, i Jan, a přesto se ani Jan nemůže zcela zbavit nesprávných představ.«

Při tomto uvažování se jí zmocňoval stále větší neklid. Ještě jednou prožívala protivný dojem, který na ni včera opět udělal Jidáš. Jako zloděj přistižený při činu stanul ve dveřích, když se ho Ježíš zeptal:

»Kde jsi byl?«

Jeho lež ji zasáhla jako šíp. Bylo jí jasné, že ho Ježíš prokoukl. Všechny zachvátilo zděšení a ošklivost a v Pánově tváři se zračil hluboký smutek.

Vzpomněla si na Josefa z Arimatie, který jedině mohl pomoci. Odešla domů a chystala se k němu na návštěvu. Za hodinu se vydala v nosítkách do jeho domu.

Znovu se snesl večer. Srdce ji bolelo a v duchu hledala Ježíše. Zdálo se jí, že je s ním podivuhodným způsobem spojená jakoby světlým vláknem, kterým k ní proudily zprávy o tom, co se s ním děje.

Pocit osamělosti u ní přešel v mučivou bolest z toho, že je opuštěná. Náhle se však kolem ní rozlil zářivý jas.

Spatřila Ježíše, jak stojí u dlouhého stolu pokrytého bílým ubrusem. Kolem něho se vznášel kroužící kruh Světla. Ježíš lámal chléb a podával kalich s vínem svým učedníkům. Všichni učedníci ale vypadali jinak než jindy. Ježíše zalévalo zářící Světlo. Obraz, který viděla, ho ukazoval obklopeného září, jež nebyla z této země.

Tomu, co se zde dělo, nemohla lidským myšlením porozumět. Zářivý děj této večeře podle ní znamenal velký čin a naplnění Božské lásky. To, co směla v duchu také prožívat, nechápala, ale cítila se tím posílená. –

Mezitím dorazila k sídlu Josefa z  Arimatie.

Nosiči zanesli nosítka vysokou branou na dvůr obklopený zahradní zdí. Voda v kašně tiše a jednotvárně bublala.

Byla již tmavá noc, pod mohutnými stromy se však dosud držel teplý vzduch, zahřátý během parného dne. Vysoký dům, kde nesvítilo téměř žádné světlo, zastíraly chmurné stíny.

U vchodu, který byl zaklenutý obloukem a vedl do otevřené síně, byla upevněná pochodeň. Stál zde Říman v bílém oděvu a uctivě se uklonil před pozdní návštěvou. Byl to správce velkého domu zastupující pána za jeho nepřítomnosti. Když ho Maria Magdalena spatřila, byla zklamaná, protože to znamenalo, že Josefa z Arimatie nezastihne doma.

Rozechvělým hlasem se zeptala na pána domu. Dostala odpověď, že Josef z Arimatie odjel před několika dny a nikdo neví, kde teď pobývá.

Ve tváři Marie Magdaleny bylo vidět hlubokou sklíčenost a zklamání. Římana se zmocnil soucit: nabídl jí, aby šla dál do domu a odpočinula si. Nejdřív chtěla odmítnout, ale pak přece jen vstoupila do úzké místnosti v přízemí, kde měli strážnici. Doufala, že se dozví něco bližšího o Josefovi.

Ale muž byl skoupý na slovo. Nechtěl nic prozradit, přestože viděl, jak je Maria Magdalena hluboce pohnutá. Musel připustit, že tato žena nepřišla v tak neobvyklou hodinu bez zvláštního důvodu. Mlčky stál před ní. Zklamaná a vyčerpaná zaklonila hlavu a zavřela oči. Náhle jí mimovolně vyklouzlo z úst:

»Přicházím kvůli Ježíši z Nazareta!«

Toto jméno působilo jako heslo. Hladkou tvář Římana, v níž se zračilo dokonalé sebeovládání, rozjasnilo světlo vnitřní blaženosti.

»Vidím, že jsi jeho stoupenec,« konstatovala Maria Magdalena. »Můžeš mi důvěřovat.«

»Ano, miluji Ježíše a chtěl bych mu sloužit,« přiznal správce. »Vím, že mohu s Marií z Magdaly mluvit otevřeně. Kníže mi o tobě vyprávěl. Odjel s Římanem Markem – důvodem byly politické nepokoje. Zapletli do toho Pána. Musím zde hlídat. Mám mu něco vyřídit?«

Maria Magdalena se rozhovořila o svých postřezích a starostech.

»Neboj se. Co bylo možné učinit, už bylo učiněno.« Jasně a určitě zněla uklidňující slova z úst Římana.

Jakmile je vyslovil, byl opět zdvořilý a uzavřený. Hluboce a obřadně se před ženou uklonil, uctivěji, než bylo jinak zvykem Římanů.

Maria Magdalena se vydala tmavou nocí na cestu domů. Byla k smrti unavená, a proto se v nosítkách položila celá vyčerpaná do polštářů. Jakmile ji úplně obklopila tma a slabé kolébání uklidnilo její nervy, zatímco svit pochodí jejích průvodců jen matně ozařoval okraje cesty, snesly se na ni velký klid a síla. Vyciťovala, že v její blízkosti je jakási moc, která ji ochraňuje, vede ji a dodává jí sílu. A přesto byla smutná.

K smrti smutná a opuštěná, vzdálená všemu pozemskému. Co to jenom bylo?

Zvolna v ní procitla vzpomínka. Vzpomněla si na dobu, kdy se od probuzení svého ducha otevírala Světlu, na vše, co zažila cestou do Betanie, i na oblažující zjevení, která směla prožít.

Teď však náhle ucítila bolest smrti. Zmocnila se jí nepopsatelná úzkost, osamělost a bezútěšnost. Cítila, jak zápasí duše, která se za nevýslovné bolesti odpoutává od těla. Lidské utrpení prožívané ve zvýšené míře, tak jí to připadalo. A přece to nebylo její utrpení. Ale koho tedy?

Její srdce hořelo, oči se jí zalily slzami a z čela se řinul studený pot. Ruce měla ledové a sepjaté jako při modlitbě. V duchu spatřila obraz. Postavu, která v bolesti klesla na kámen, zahalovala tma. Kolem dokola nikdo nebyl, bylo slyšet jen šumění olivovníků. Po tmavé obloze táhly těžké mraky a jen chvílemi jimi problesklo mdlé světlo měsíce.

Bylo dusno jako před bouří. Na pozemské tvory doléhala tíživá únava. Zdálo se, že příroda začala umírat.

V Marii Magdaleně se toto utrpení změnilo ve skutečnost. Trpěla dlouho a představovala si, že musí odejít z této země. Její tělo vědomě snášelo nesmírné bolesti a nedokázala už myslet na své vlastní já. Kde je? Náhle pronikl tmou oslňující proud světla.

»Otče! Otče!« uslyšela Ježíšův hlas. Jeho zvuk otřásl všemi nebesy.

V této záři se mohutně rozepjal oslňující pár křídel a jasná, bíle zářící ruka podávala ze Světla pohár. Víc Maria Magdalena neviděla.

Když za ranního úsvitu ve chvíli, kdy kohouti poprvé zakokrhali, zastavili nosiči s nosítky před branou jejího domu, odnesli ji dovnitř jako mrtvou.

Maria Magdalena dobře postřehla, že ji nesou domů a ukládají k odpočinku. Její věrná služebnice Bethsabé byla u ní. Proudila z ní starostlivá mateřská láska. Bethsabé byla jediná ze služebnic Marie Magdaleny, která ji opravdu znala. Viděla, jak v uzavřené duši této panovačné, navenek chladné ženy září drahokamy, které do ní vložil Bůh a jež byly donedávna zakopané. Díky tomu, že se Maria Magdalena duchovně probudila, se i v její služebnici rozhořela láska k Ježíšovi.

Když se Bethsabé postarala o úplně vyčerpanou paní, zapálila malou visací lampu, jejíž klidné světlo měla Maria Magdalena ráda. Pak tiše odešla do předpokoje, aby tam bděla. Měla smutné a starostlivé myšlenky. V noci totiž přiběhl posel a hlásil:

»Přicházím z Betanie. Řekni Marii z Magdaly, že Pána zatkli a odvedli před Kaifáše.«

Bethsabé si připadala, že jí mizí půda pod nohama. Tato zpráva ji zasáhla jako šíp. Měla velkou starost, že ji nebude moci sdělit své paní. Teď se konečně Maria Magdalena vrátila. Jak jí ale má tuto zprávu oznámit, když je tak rozrušená a stěží může otevřít oči? Ve věrné duši bouřily strach a bolest; i ona trpěla pro Pána, který jí byl tím nejvyšším.

Celý den strávila v těžkých, trpkých obavách a na své starosti se snažila zapomenout při práci.

V ložnici paní neklidně zaplápolalo světlo. Bylo slyšet hluboký vzdech, pak všechno opět utichlo. Bethsabé vstala a naslouchala. Odhrnula závěs a pohlédla na Marii Magdalenu. Neleží jako mrtvá? Její jindy tak živě planoucí oči byly jako vyhaslé. Tváře měla nehybné a vpadlé, záplavu vlasů spadajících do čela smáčely krůpěje potu.

Bethsabé je setřela a Maria Magdalena se pohnula. Služebnice se bála okamžiku, kdy bude muset paní oznámit hroznou zprávu. Vtom Maria Magdalena zvedla hlavu z polštářů, posadila se zpříma a zahleděla se do dálky.

»Bethsabé, stalo se něco strašného. Zatkli našeho Pána. Jidáš ho zradil! Ježíš je nevinný, chtějí mu však způsobit utrpení a my nebudeme moci udělat nic, ledaže by se nám dostalo pomoci od jeho Otce. Vím všechno, ale neptej se na nic a nemluv o tom, co slyšíš z mých úst. Není to můj majetek, který bych směla rozdávat druhým. Co zakouším, je jedině pro Světlo.«

Bethsabé své paní nerozuměla a bála se. Maria Magdalena mluvila jako v horečce. Náhle ze sebe vypravila: »Chci do Betanie!« a zkusila se postavit. Připadalo jí však, že ji neviditelné síly přitlačily na lůžko a jakási ruka jí drží před očima jasné zrcadlo. Ukazovaly se v něm obrazy; působily na ni tak silně, že trpěla silnými bolestmi.

Viděla sedět Ježíše na dvoře na otepi slámy. Ruce měl svázané, na hlavu mu narazili věnec z trní a do ruky vtiskli hůl. Na dvoře byla tma. V dálce zakokrhal kohout. Ježíšem proběhl slabý, bolestný záchvěv. Nehybně seděl a hleděl před sebe, ale oči měl prázdné.

Kde je? Bolest mu byla téměř odňata; byl jako vyhaslý. Co ještě nadcházelo, ho míjelo.

Magdalena měla jen jediné přání: aby mohla pomoci odvrátit strašnou událost, kterou téměř s jistotou cítila přicházet. Jen něco udělat, jenom nemuset nečinně čekat, až nadejde konec.

V té chvíli se k ní jako na jemných strunách snesl Pánův hlas:

»Nemyslíš, že bych mohl poprosit svého Otce, aby mi poslal zástupy svých andělů? Teprve až s vámi již nebudu a dostane se vám pomoci, mi porozumíte. Cožpak jsem vám často neříkal, že moje hodina přijde brzy?«

Když Maria Magdalena uslyšela Ježíšův hlas, zachvěla se. Vnímala, že jí proudí zářivé paprsky.

Zemdlená klesla zpátky na lůžko a usnula. Služebnice klečela u lůžka a čekala, jestli ji paní nebude potřebovat. Tiše plakala a neodvažovala se ani pohnout.

K ránu Maria Magdalena vstala. Její tělo bylo posíleno, její duše, která tolik trpěla, byla klidná a utěšená.

Maria Magdalena měla jen jedinou myšlenku: chtěla jít k Pilátovi. Proto se rychle vydala na cestu a dostalo se jí k ní síly.

Pontius Pilát stál zamyšlený v atriu svého domu. Bylo ještě časně zrána, ale on už byl připraven. Měl před sebou těžký, černý den. Noční odpočinek ho nezbavil tlaku, který se od předešlého večera vystupňoval v napjatou, neklidnou tíseň.

Včera večer neustále přecházel ve světle zapadajícího slunce po terase. Dnes na jeho hlavu dopadal široký, spalující sluneční paprsek a podle nepochopitelných kosmických zákonů na něho tíživě doléhal. Chtěl se bránit proti této osudové síle, které ho – mocného, neovlivnitelného, velkého Římana – tížila jako hora. Ale tato síla byla velmi nutivá; následovala ho všude, kam se obrátil.

Celý zmatený uvažoval o čemsi nepopsatelném, co se mu ještě nikdy nestalo a co náhle vstoupilo do jeho života. On, muž vydávající zralá, rychlá rozhodnutí, který se jinak nikdy nebál, který měl jasný rozum a srdce plné přísné dobroty, teď stál a přemýšlel, dojatý a ponořený do sebe, tísněný silou, jež podle něho nebyla pozemská.

V takovém rozpoložení zastihla Maria Magdalena místodržitele, prvního úředníka Říma, se kterým si naléhavě přála mluvit. Když mu sluha ohlásil časnou ranní návštěvu, rysy jeho tváře, v nichž převládala nejistota, se napjaly a zračila se v nich chladná převaha Římana.

Pokrčil rameny a už chtěl návštěvu odmítnout. Ale vůle Marie Magdaleny byla silná a nepřipouštěla pochybnosti. Věřila, že touha působit pro Pána musí přenášet hory a obměkčovat kameny. Proč by tedy neobměkčila srdce váženého, vznešeného Římana, jakým byl Pilát? Neměla strach ani pochybnosti a Pilát ji přijal.

Důstojně a sebejistě a zároveň nanejvýš zdvořile stanula Maria Magdalena proti mocnému muži.

Mluvila o Ježíši. Nebyla to kajícnice ani provinilá žena. Byla to přesvědčená služebnice velkého Spasitele lidstva. Pilát pozorně naslouchal. Už dlouho se zájmem sledoval vývoj náboženského hnutí Židů. Sám byl filozof a hledal Boha. Podle jeho názoru co Jan připravil, to Ježíš dovršil.

Nepopíral však, že počet Ježíšových stoupenců se příliš zvětšil. On sám byl Říman, co mu záleželo na záležitostech Židů? Vládl pro Řím! Co pro něho znamenalo náboženství tohoto národa? A přece, bylo zde něco víc než náboženství. Bylo zde něco, po čem toužila duše. Pilát to cítil.

Maria Magdalena vyprávěla, co věděla o Ježíšově životě a působení, aby Pontius Pilát znal pravdu. Neprosila za Pána, nemohla nějakého člověka prosit za něho. Ještě stále se totiž v jejím nitru ozýval napomínající Ježíšův hlas:

»Nemyslíš, že bych mohl poprosit svého Otce, aby mi poslal na pomoc zástupy svých andělů?«

Po dlouhém rozhovoru Říman Marii Magdalenu propustil. Měl v úmyslu ujmout se tohoto proroka.

Pontius Pilát zamířil zpět do atria osvobozený od tlaku této noci. Tam našel psaní od své ženy.

Sdělovala mu, že měla sen, a prosila ho, ať neprovádí nic s tímto spravedlivým prorokem. Slova jeho moudré a ušlechtilé ženy mu byla výstrahou.

Tak byla připravena hodina, kdy byl Pontius Pilát postaven před své životní rozhodnutí.

Blížil se hlučící dav. Bylo slyšet jednotlivé výkřiky a stráže měly co dělat, aby lidu zabránily ve vstupu do dvora. Spolu s malým oddílem ozbrojenců dovedly zajatce před správce země.

Pilát vyšel na schodiště pod sloupy domu. S klidnou, chladnou věcností pozoroval muže, který stál před ním.

Prostá vznešenost obklopující muže v něm vzbudila úctu. Pilát slabě vytušil moc, kterou dosud nepoznal a nepochopil. Zde bylo cítit něco jiného než moc silnějšího, zde byla moc ducha.

Zkušený římský úředník na první pohled věděl:

»Tento je bez viny!«

A vyslovil to.

Ježíš vzhlédl a spoutanou pravicí učinil pohyb, jímž pozvedával Pilátova ducha. Římanovou hrudí pohnul osvobozující výdech. Ježíš mu dal víc, než mohl Pilát tušit.

Pilát se ale nemohl odchýlit od litery předpisů a musel Židům, dorážejícím již s netrpělivým křikem na bránu dvora, položit otázku, kterou nařizoval zákon: Kterého z obžalovaných si přejete o velikonočních svátcích osvobodit? Očekával, že zvolí Ježíše, neboť ostatní byli sprostí zločinci.

Proto nevěřil svým uším, když volali jméno »Barabáš«. Na celém prostranství se rozhostilo neblahé, stísněné ticho. Nebylo slyšet ani pípnutí ptáčka, ani sebemenší hlásek. Svět strnul jako mrtvý. Všem se zastavil dech a tep.

Pilát vypadal, jako kdyby do něho udeřilo. Nevypočitatelná duše lidu opět jednou odhalila celou svou méněcennost. Zbabělý a zákeřný dav před jeho domem se mu ošklivil. Nejraději by je nechal všechny zničit.

Proč nenávidí tohoto čistého? V krátkých okamžicích rozhodnutí, které byly jako hodiny, zesílil duchovní tlak na nejvyšší míru. To, co člověk hledající pravdu vycítil jako ochromující, ale podporující, dohnalo temnoty k šílenství, krvelačnosti a vzteku. A z nespočetných hrdel se vydralo jako jeden hlas: »Ukřižuj ho!«

Pak ještě dvakrát totéž.

A Pilát si umyl ruce na znamení, že není vinný touto vraždou.

Potom Ježíše obklopili římští ozbrojenci. Vojáci ho odvedli a střežili ho. Velká železná brána ho skryla před očima lůzy.

Nad davem se téměř viditelně vznášelo vyzařování myšlenek, které se podobalo rudým plamenům a bylo strašlivě vyjádřeno slovy:

»Ať se jeho krev vylije na nás a naše děti!«

Teď i ve městě propukla divoká vřava. Už několik dní přicházely ze země zprávy o nepokojích a bojích. Římané však s nemilosrdnou tvrdostí brzy zjednali klid. Jen duše lidu a ovzduší celého města byly prosyceny potlačovaným vztekem, krví a vzpourou.

Ženy se již téměř neodvažovaly vyjít do ulic. Bázlivé a sklíčené čekaly v úzké, příkré uličce vedoucí k cestě na Golgatu na smutný průvod, který se v doprovodu vojáků blížil od soudního domu. Připojily se k němu.

S olověnou tíží procházelo kolem nich strašlivé dění. Měly pocit, že už nežijí.

Zvuk odměřených kroků vojáků se mísil se štkaním lidí, kteří šli za nimi. Tupě se poddávali tlaku utrpení ochromujícímu celé město.

Byly to příšerné hodiny. Ze zástupů lemujících ulice znělo potlačované vzlykání.

Maria Magdalena stála s ostatními ženami nedaleko popraviště. Zakoušela nesmírná tělesná i duševní muka, bolesti, jaké by nikdy nepovažovala za možné. I když byla přítomna, neviděla nic z toho, co se zde dělo. Všimla si jenom Marie, Ježíšovy matky, kterou doprovázel Jan a jež stála blízko pod křížem. Přitom cítila, jak se její srdce svírá hroznými mukami, a pomyslela si: jak veliké je asi utrpení matky!

Na zemi zavládla tak strašlivá nálada, že se to nedá vyjádřit slovy – jako by se řítila nebesa a zakrývala město pohřebním příkrovem.

Hodina Ježíšovy smrti se blížila ke konci.

Tiše, téměř neslyšně zaznělo z kříže:

»Dokonáno jest!«

V tom okamžiku celé Ježíšovo okolí zazářilo v bílém světle a zraky Marie Magdaleny se ještě více rozšířily. Spatřila něco tak čistého, vznešeného a vzdáleného zemi, že to bylo lidskému duchu nepochopitelné.

Na tmavé půdě popraviště stál kříž. Trámy kříže ale již nebylo vidět. Všechno pod ním zahaloval temně černý mrak. Nahoře, kde viselo Ježíšovo tělo, však bylo tolik Světla, že se v něm pozemské formy úplně ztrácely.

Magdalena viděla jenom svítit krvácející ránu v boku, znamení na nohou a rukou a zářící obličej, po jehož čele stékaly kapky krve. Trnová koruna vypadala, že je z tekutého zlata, a žhnula jako v ohni utrpení. Byla to ale úplně jiná bolest než pozemská, protože tu si Ježíš vytrpěl již předem.

Krev se třpytila rudě jako rubín. Tvář, ruce i nohy stejně jako srdeční krajina byly ozářeny zářivým světlem. Tam, kde byly roztaženy ruce, se rozpínaly mohutné, zlatě planoucí světelné perutě. A celý tento obraz přecházející ve svatou zář zvolna stoupal vzhůru světelnou branou, kterou obklopovali rytíři. Bylo vidět stupně vedoucí do nekonečných výšin. Tento sloup Božího Světla pronikl tmou pozemských temnot v krátkém okamžiku zesnutí při slovech:

»Otče, do tvých rukou poroučím svého ducha!«

Byl to záblesk Božího paprsku a návrat do Světla!

Lidé však nepozorovali nic.

Ještě jednou zašlehla oslnivá zář Světla. Nad křížem se rozestřela planoucí křídla.

Vtom ze zástupu zazněl přesvědčený hlas jakéhosi muže:

»Tento byl opravdu Syn Boží!«

Země potemněla, půda se zatřásla. Lidé se chvěli zachváceni úzkostí a děsem. Strnule, se skelnýma očima hleděli jeden na druhého. Tísnila je hrůza, strach před nevýslovnou bolestí.

Tak se valila odpovědnost na lidského ducha.

Posel Marie Magdaleny zastihl Josefa z Arimatie příliš pozdě. Přestože Josef ihned odjel ze svého venkovského sídla ležícího za městem, nemohl se dostat do Jeruzaléma tak rychle.

Když dorazil na popraviště, Pán již nebyl mezi živými. Jeho nejbližší přátelé zde ještě stáli hluboce rozechvění v malých skupinkách.

Vojáci Pontia Piláta zjednali mezi lidmi pořádek a poslali je pryč.

Potom dal Josef z Arimatie sejmout Pánovo tělo. Položili je na rozprostřený plášť knížete a zahalili do bílých kusů látky.

Plaše se přiblížily ženy z Betanie. Byla mezi nimi i Maria Magdalena.

Správce země Pilát dovolil knížeti Josefu z Arimatie na jeho prosbu pohřbít Ježíšovo tělo ve skalním hrobě.

Příroda byla mrtvá, mrtvé byly věci, které byly jindy plné záře. Lidé se pohybovali směrem ke hrobu jako prázdné loutky.

Učedníci nesli Pánovo tělo. Ostatní šli za nimi. Položili tělo do hrobu a uzavřeli jej velkým kamenem.

Maria Magdalena se téměř nemohla od hrobu odloučit. Po úbočí kopce vedla úzká stezka. Kráčela po ní úplně pohroužená do sebe. Musela být sama. Oči ji pálily, čelo ji bolelo a nohy už sotva zvedala. Posadila se na kámen, dlouho mlčky hleděla na hrob a plakala.

Její bolest se zvolna měnila. Když se pomodlila, jejímu nitru, které bylo velmi strnulé, se ulevilo. Vytryskl z ní čistý a světlý proud. Zpočátku stoupal vzhůru velmi pomalu a váhavě, pak stále silněji a mohutněji. A ve zvratném působení sestoupila shůry do Marie Magdaleny hojnost síly. Cítila v sobě opět život a zdálo se jí, že jí po boku stojí vyšší pomoc. Nějaký hlas jí vážně a smutně, přesto však útěšně pravil:

»Svatý Grál se zahalil až do třetího dne. Pak opět uvidíš Pána v kruhu jeho blízkých. Přijď ráno a modli se na tomto místě!«

V Marii Magdaleně zazářilo světlo a procházelo chladnými kameny do uzavřeného hrobu.

Vstala a za padajícího soumraku pomalu odcházela. V její duši byl mír.

Nazítří ráno, když byla ještě tma, se Maria Magdalena opět vydala k Pánovu hrobu. Šla za Pánem a toužebně přijímala Světlo, které k ní dosud proudilo z výšin a stále více se vzdalovalo.

Když si její duch čas od času náhle uvědomil svou přítomnost v pozemském těle, přepadla ji bolest z toho, že je ztracená a opuštěná. Bolest byla tak velká, až si Maria Magdalena myslela, že snad zahyne.

Trpěla bolestí celého světa, svět ale nechápal, co na sebe Ježíšovou smrtí, vraždou na Synu Božím, uvalil a co způsobil. Trpěla, musela však trpět, aby dozrála ke službě, kterou jí Syn Boží určil.

Jak by mohla lidi živě upozornit na jejich vinu, jak by mohla padlé pozemské ženě vložit do duše zárodek ženské ctnosti, kdyby sama nedozrála k nejvyššímu poznání?

Každý z učedníků musel této noci svým způsobem zrát v utrpení. Bylo to zákonité naplnění tohoto dění.

V této posvátné noci učedníci odnesli tělo svého Pána z hrobu na jiné místo, kde mělo být ukryto po tisíciletí.

Maria Magdalena kráčela ke hrobu a tiše se modlila. Nesla koš květin, pod nimiž schovala kelímky s vzácným balzámem. Podle zvyku Židů chtěla jeho pomocí připravit Pánovo tělo k dlouhému spánku.

Když přicházela ke hrobu, obklopila ji velká síla. Měla představu, že vystoupila ze svého těla vzhůru a vidí vše: mlhu na rovině, která byla ještě nocí zešedlá, řady pahorků slabě ozářených prvními záblesky jitra a husté zahrady, jež se velkým obloukem táhly po výšinách. Všechno zalévalo bílé, nadpozemské světlo.

Maria Magdalena se zastavila. Stála u klenutí skalního hrobu, po obou stranách plála jasná záře. Byla oslněná, ale síla, která jí byla dána, jí umožnila tuto záři snést.

V jasném světle spatřila postavy. Čím méně se obávala mimořádnosti toho, co vidí, tím byly postavy zřetelnější.

Nabyly tak zřetelných obrysů, že vypadaly jako pozemská těla, a přesto byly průzračné a stříbřitě zářily.

»Neboj se!« uklidnila ji jedna z postav, »a slyš, co ti oznamujeme. Ježíš, Syn Boží, sice odložil své pozemské tělo, ale jeho Božská část, která byla v něm, žije dál. Bude ještě čtyřicet dní pobývat u vás a chodit mezi vámi. Tu a tam ho poznáte a přijmete něco z jeho síly k požehnání pozdějšího stvoření. Jeho tělo ale bude opatrováno, aby zůstalo jako svědectví pro soud, který nyní musí neodvratně stihnout stvoření, a pro dobu, kdy bude na zemi žít Syn Člověka.«

Jako když dláto vyrývá slova do kamene, tak se na věky vrývala slova do ducha Marie Magdaleny. Její duch je přijal, pochopil a uchoval. Její ústa však sdělila ženám, které za ní potichu došly ke hrobu:

»Podívejte, když jsem přišla, našla jsem kámen odvalený a uvnitř hrobu byly dvě zářící postavy. Pojďme k učedníkům a povězme jim, že jsme našly hrob prázdný.«

Když se ženy, rozechvělé a vzlykající vzrušením, vracely po cestě a slunce zbarvilo řídkou mlhu do růžova, vynořila se z vrstvy mračen nad pahorky před Marií Magdalenou postava. Pohlédla na ni zářící tvář zjasnělá bílým Božím Světlem. Vztáhly se k ní ruce jakoby pozvednuté k požehnání a v jejich dlaních žhnula jako rubíny znamení hřebů. Pán pravil hlasem, který se vyznačoval hřejivým leskem a měkkým tónem, vlastním jen jemu:

»Nedotýkej se mne, Maria! Nesnesla bys tu sílu. Jsem to já! Jdi a řekni to mým učedníkům.«

Maria byla zasažena do hloubi duše. Přesto pocítila velkou svěžest a její bolest jí byla odňata. Zřetelně viděla, že je to Pán. Věděla ale také, že tělo, které před ní stojí, není jeho pozemské tělo, protože je mohla spatřit jenom tím zrakem, jímž vídala světlé obrazy z výšin. Ježíš se jí dříve často snažil objasnit její schopnost vidět duchovním zrakem, teď jí to však bylo ještě jasnější a srozumitelnější. Téměř se zalekla ohromné velikosti takové milosti.

A lidé o tom, co Maria Magdalena viděla, nic nevěděli! Ona sama přece v hodině Ježíšovy smrti cítila strašlivou hrůzu přírody, ale už druhého dne na to téměř zapomněla.

Když se ubírala k učedníkům, nechala ženy jít kus cesty před sebou, protože chtěla být sama. V té chvíli k ní ještě jednou přistoupil Pán a pravil:

»Já to jsem. Půjdu před tebou do Galileje. Tři z vás mne uvidí, a přesto neuvěří a nepochopí, neboť ještě neznají působení zákonů mého Otce a nemají jasnou představu o formě a účincích dějů Božího záření.

Z toho důvodu jsem ti také řekl: ,Nedotýkej se mne!’

Protože dosud znali jen můj zevní obal, nyní mne hned nepoznají. Jen ty jsi mě již dříve vídala svým duchovním zrakem, takže mě teď můžeš také vidět.

Tak, jak mne teď vidíš, přicházím z Otce, ale takového, jaký jsem v něm, mě nemůže vidět nikdo.

Budeš jim to všem chtít vysvětlit tisíci slovy, ale oni ti nebudou věřit ani rozumět. Proto jim pověz jen toto:

,Jdu před vámi do Galileje,’ pravil Pán, neboť vstal z mrtvých a přikázal mi, abych vám to oznámila!«

A jak to Ježíš předpovídal, tak se stalo. Nemohli tomu uvěřit. Petr se šel podívat ke hrobu a našel jej prázdný. Pána tam neviděl.

Ženy se zachovaly úplně jinak. Jejich hluboce sklíčené duše prahly po jakémkoliv paprsku naděje, po každém zásvitu Světla, který by rozjasnil dny hlubokého smutku. Postrádaly Ježíše stále více a toužebně ho hledaly. Prostřednictvím Marie Magdaleny prožily setkání s Ježíšem a samy ho při tom viděly.

Zavítaly k učedníkům a potvrdily jim, co vyprávěla Maria Magdalena. Muži jim ale nevěřili. Proto se ženy semkly tím těsněji.

Právě v těchto dnech nejtrpčích bolestí se mezi ženami rozvinulo podivuhodné tkaní plné síly a lásky. Když přicházely k učedníkům, měli učedníci dojem, že s nimi přichází pozdrav, pozdrav ze šťastné doby, kdy Ježíš pobýval mezi nimi.

Jakmile učedníci osaměli, zmocnila se jich bolest a každý pociťoval zvláštní osten. Byl to osten slabosti, kterou od doby, kdy byl Syn Boží zavražděn, lidsky dosud nepřekonali. Když začal čas bolesti, nedopřával jim tento osten, ukrytý v duši každého z nich, klidu, dokud každý nepoznal svou slabost a nepřekonal ji.

Ženy ve svém hlubokém žalu hledaly pomoc ve víře; neupouštěly od toho, co se spolu se svatými Ježíšovými slovy vrylo do jejich duší. Držely se toho s houževnatostí ducha, který jakmile jednou najde svůj domov, už jej nikdy neopustí. Proto také směly jako první uzřít Pána. Nazývaly ho slovem, které jim sám dal: Vzkříšený.

Jen jedna z žen musela trpět stejně jako učedníci a snášela svou bolest ještě mnohem tíž. Byla to Maria, Ježíšova matka.

Jan, který Ježíšovi slíbil, že se jeho matky ujme, jí stál věrně po boku. A Janovi bylo také dáno, aby ji utěšil a porozuměl jí. Ježíš se mu totiž kdysi svěřil s něčím, o čem se jinak nezmínil ani slovem: se svou bolestí pro Marii, která mu nikdy plně neporozuměla, a čím víc se o něho strachovala, tím víc se stávala pozemskou matkou. Ale ona, právě ona by se nemusela nikdy strachovat, kdyby opravdu věřila a pochopila. Ulpěla na předsudcích svého národa a vymanila se z nich jen napůl. To byla její vina a její osud.

Synova smrt a žal z ní jí přinesly poznání. Nesmírně silně na ni dolehla tíha cesty, kterou si sama zvolila. Mezi učedníky, jimž byl její syn domovským útočištěm, se cítila jako cizinka, jako člověk bez domova. Teď ale poznala a viděla, že může žít už jen u nich, v okruhu jejich myšlenek a jejich živé lásky, ve které každou hodinu opět poznávala setbu svého Božského Syna.

Její utrpení a poznání pod křížem jí ale také poskytly pomoc, kterou svým duchovním působením dosud nebyla schopná pochopit. Jan, který se stále více učil pohlížet na události pozemského života očima svého Mistra a pomocí svého vědění o Božích zákonech vidět i jejich skryté souvislosti a příčiny, to poznal a pozoroval Marii s vnitřní radostí.

Marii Magdalenu to k ní přitahovalo neodolatelnou silou. Odjakživa jí bylo dáno, aby s láskou vedla lidi potřebující útěchu i ty, kteří si mysleli, jak jsou si jistí, a ve své spokojenosti si většinou splétali těžká osudová zauzlení.

Pán obdařil Marii Magdalenu schopností, aby v těchto dnech bolesti mohla otevřeným duševním zrakem vidět na sobě i na jiných následky všech činů.

Zůstala však přitom jako uzavřená kniha a snažila se, aby v milující péči nabízela jiným ku pomoci jedině ovoce svých zkušeností, ale neodhalovala své vědění. Tak to totiž mělo být.

Často pobývala v blízkosti Marie a brzy si získala její důvěru. Maria Magdalena s vroucí radostí sledovala, jak se kolem Ježíšovy matky šíří Světlo a zahaluje ji jakoby do pláště. A ona to také byla, kdo spolu s Janem dokázal dodat těžce zkoušené, tělesně i duševně trpící ženě znovu sebedůvěru. Oba probudili vědomí povinnosti a důvěru ve váhavé duši, která si myslela, že Pán už nechce přijmout její služby. A Maria zvolna začala opět žít.

Tu se i jí zjevil Božský Syn. Cítila sílu jeho živého Světla jako požehnání, které spočinulo na jejích zbělelých vlasech.

»Matko Maria, viděla jsi Pána?« zeptal se Jan a chvěl se. Maria tiše zašeptala:

»Ano. Můj Syn žije a je s námi.«

Maria Magdalena si myslela, že ji Pánův duch nabádá, aby se zdržovala v blízkosti jeho matky, aby ji chránila a pomáhala jí. Ona sama v tom našla útěchu a při všem, co činila, se jí dostávalo stále více síly a pomoci. V kruhu žen, které jí byly milé, se vědomě připravovala na svůj úkol, o němž s ní kdysi Ježíš mluvil.

V jejím nitru bylo stále jasněji. V duchu spoluprožívala všechna Pánova zjevení, přestože nebyla mezi učedníky. Když tenkrát přinesla zprávu o Pánově zmrtvýchvstání, učedníci jí nevěřili, brzy však potkali Ježíše i oni a s radostí jí to oznámili. Maria Magdalena ale věděla, že učedníci nikdy zcela nepochopí, jak dochází k tomu, že se jim Ježíš zjevuje, ani to, jakého druhu je jeho světlé tělo, které vstalo z mrtvých.

Jednoho dne opět pobývala mezi ženami. Zatímco se věnovaly domácí práci, obšívala okraje šátku pro matku Marii. Najednou se jí zdálo, že hlasy žen zní z dálky. Opřela hlavu o jednoduchou dřevěnou stěnu výklenku. Malá olejová lampička plápolavě hořela a vrhala světlo a stín po nízké světnici. V rohu v otevřeném krbu ještě hořel pod velkým kotlem silný oheň.

Ducha Marie Magdaleny stále více naplňovala tichá, jasná záře. Maria Magdalena spatřila bílou, prostou místnost a v ní Ježíšovy učedníky. Seděli kolem stolu, ale nebyli přítomni všichni.

Slyšela, že mluví o Pánovi. V tu chvíli zazářil mezi Janem a Petrem světlý oblak a ihned se změnil v zářící postavu Pána. Učedníci horlivě rozmlouvali a nevšimli si toho, dokud se jich Ježíš zlehka nedotkl. Teprve pak ho konečně spatřili, jak stojí mezi nimi, a polekali se.

Ježíš ukázal na své rány a pravil:

»Tyto rány nosím pro vás, abyste mne lépe poznali a vzpomněli si na mne. Jinak byste totiž nevěděli, kdo jsem, až vám podám chléb a víno.«

Zvuk dobře známého, milovaného hlasu pronikl hluboko duchem všech, jako kdysi, když jim Ježíš podával poslední večeři.

»Žehnám tento chléb, který vám podávám, jako jsem vám podal své tělo – tak jako podávám sebe sama všem, kdo touží po nebeském chlebu. A žehnám vám také víno, které zaplane v hodině, kdy se dovrší můj čas a já se v nebeském paprsku vrátím k Otci.

Nyní chápete, co jsem vám tehdy řekl slovy: ,Přicházím ze Světla a vejdu opět do Světla, až nadejde hodina obnovení síly. Na vlnách Světla budu zanesen zpět do říše mého Otce. A kdyby mi bylo pozemské tělo odňato dříve, než nadejde hodina vylití, musel bych čekat tak dlouho, až se budu moci opět spojit s Božským paprskem, až se mi Otec otevře!’

Na to vás připravuji, neboť vy, moji učedníci, to máte prožít. Mír a pokoj budiž s vámi. Jako Otec poslal mne, tak posílám já vás!«

Když to vyslovil, z jeho postavy zazářilo cosi jako bílý oblak a z jeho pozvednutých rukou se po celé místnosti linuly paprsky. Šířily se v jemných vlnách a učedníci cítili, jak jim pronikají hlavou a srdcem jako dech Boží. Jako záře světla se nad nimi rozprostřely posvátné ticho, mír a blaženost a posílily je.

»Přijměte sílu Ducha svatého!« tak zněl hlas Syna Božího těmito světlými vlnami a každé ze slov se podobalo živému seménku, které vzklíčilo. Bílé paprsky pronikaly stále výš a výš. Kvůli velké záři již nebylo strop místnosti vidět. Nad Synem Božím se zdvíhaly bílé pilíře a klenuly se oblouky připomínající dóm. V nekonečné dálce se ukázalo skleněné moře, širé, bílé a křišťálově jasné. V něm byla svatá Holubice, svatý Duch Boží, jehož zaslíbil Syn svým učedníkům.

Božský hlas pronikl hluboko do duše Marie Magdaleny. Hleděla do moře pohybu a záře a nebyla schopná pochopit působení a tvoření Boží síly. Ale to, co jí a učedníkům v tuto hodinu zaslíbil Božský hlas, se splnilo.

Každý den jim přinášel nové prožití a pokrok v poznání. Ještě častokrát se jim zjevil Ježíš, mluvil k nim a naplnil je silou svého svatého Slova. Přikázal jim, aby zůstali v Jeruzalémě až do dne, kdy se vrátí k Otci.

Rozkvétající příroda planula vzhůru k nebesům a sluneční světlo se zlatavě chvělo. V rozlehlé zahradě, na výšinách i na polích zaznívaly jásavé hlasy.

A v modrém míru nebes, v proudícím světle Božího požehnání, v bzučení hmyzu a zpěvu ptactva kráčel Syn Boží naposled po zemi před svými učedníky.

Maria Magdalena díky své schopnosti zřít duchovním zrakem, jež jí byla dána, viděla, jak učedníci následují Pána, který šel před nimi do Betanie.

A mluvil k nim s láskou. Přitom se ho zeptali na tisíciletou říši. On jim však jejich otázku vytkl:

»Nepřísluší vám znát dobu a hodinu, kterou Otec vyhradil své moci. Nyní přijmete sílu jeho Ducha svatého a podáte o mně v Jeruzalémě svědectví.«

Stáli na pahorku a Pánova postava se zářivě odrážela od jasně modré oblohy. V širokém kruhu ji obklopovalo bílé světlo a z něho probleskovaly paprsky ve tvaru kříže. Bíle planoucí proud Světla kroužil kolem jeho postavy, která byla stále jasnější a zářivější a zvolna se vznesla ze země.

Z nekonečné modře oblohy dopadl dolů bílý, zářící pruh Světla a spojil se se světlem Syna Božího na živých vlnách, které přicházely z prasíly jeho Otce, dopadaly na zemi a obnovovaly ji. Paprsek z Božího Světla ho vyzdvihl a nesl zpět do prapůvodu. Miliardy jisker Světla, které v tuto hodinu oživily vesmír, zahalily – ještě se třpytící jako vločky – ducha zřící ženy, která směla spoluprožívat tuto Božskou událost. Pak se její duch pohroužil do hlubokého spánku.

Dvě světlé postavy zanesly spícího ducha opět dolů do pozemského těla, a když procitl, řekly mu:

»Očekávej Ducha svatého, který přijde stejně jako Ježíš, Syn Boží!«

V jejím duchu hořel posvátný oheň a šlehal vzhůru, takže jej sledovala úplně oslněná. Přitom se po zemi rozlévala síla – Světlo lilo celou svoji moc z nebe dolů na hříšné lidstvo.

Kolem Pánových učedníků zářilo bílé, čisté světlo. Jejich kruh se zachvíval radostí, láskou a svorností, které již nemohlo zkalit nic pozemského. Všichni se zabývali myšlenkou, že jim Ježíš zaslíbil Ducha svatého, a jejich duch ji očekával.

Málo se jich dotýkala nenávist lidí, kteří ponenáhlu začali opět pronásledovat učedníky Nazaretského. Farizejové a učenci se domnívali, že zavražděním Ježíše byl učiněn konec tomuto hnutí. Doufali, že obtížní Galilejci, kteří zaváděli lid, nebudou svorní a rozejdou se.

Když se dověděli o vzkříšeném Kristovi, zmocnily se jich hněv, zklamání a strach. Rozšiřovali proto zlé pomluvy o učednících a štvali, kde jen mohli.

Malou obec, která se úzce semkla, úskočně pozorovali, jestli by se jí nedalo vytknout něco, co by ji muselo zničit.

Ale učedníci byli tiší, skromní a zdrženliví. Světlá záře, která proudila z jejich hlav, v těchto dnech zesílila. Kdo je chtěl napadnout, ztratil v jejich blízkosti odvahu nebo minula příležitost. Učedníci sami nikoho nenapadali. Byla v nich velká důvěra. Jestliže přišel někdo s prosbou o radu nebo pomoc, odcházel od nich vždy posílený a utěšený.

Nikomu se nepodařilo proniknout do jejich semknutého kruhu, když byli pohromadě. Často se sešlo přes sto lidí.

Čím více se blížil den vylití Ducha svatého, tím více v jejich kruhu proudila čistá síla. I ženy teď byly často přítomny. Maria, Ježíšova matka, Marta s Marií, Lazarovy sestry, a Maria Magdalena. Ta žila ve velkém napětí. Duchovní zrak měla nadále otevřený a cítila, jak se blíží svaté splnění zákona ve stvoření. Tomuto ději však ještě nerozuměla.

Probuzení a obnovení všeho v přírodě pro ni bylo odjakživa slavností. Vyciťovala to jako dar Boží, jehož se každoročně dostává světu.

Kdysi přinášela děkovné oběti bohům jara a spolu s ostatními lidmi slavila slavnost Židů na památku jejich odchodu z Egypta. V této době poskytovala matka příroda vždy své nejkrásnější dary. Duše Marie Magdaleny překypovala radostí a vroucím díkem Nejvyššímu, zároveň se však v ní vždycky ozývala bolestná touha. Nikdy ji nedokázala zaplašit, ani ani pochopit.

Rok za rokem, od dětských let až po dobu jejího nejtěžšího utrpení, pro ni toto období bývalo nejslavnostnější, ale i nejtěžší, nutilo ji, aby hluboce přemýšlela, a vyvolávalo v ní touhu. Osudově se na ni kladlo během celého jejího pozemského života. Teď během něho došlo ke znovuzrození jejího ducha.

Často jí světlý duch z nejvyšších výšin, který se stal jejím duchovním vůdcem, přinášel napomenutí nebo poselství, jež měla předat učedníkům.

Tak jí také oznámil den a hodinu, kdy se měli všichni shromáždit a být jednomyslní. Marii Magdaleně připadalo, že kráčí po oblacích. Vzduchem se šířily lahodné, libé vůně a květiny i tráva svítily, jako by odrážely světlo nebes.

Vydala se k matce Marii a přinesla jí a Janovi poselství. Radost a mír byly s nimi.

Nadešla hodina splnění. Všichni se shromáždili v krásné okrouhlé síni, kterou jim ke společné pobožnosti přenechal Říman Marek. Dlaždice na podlaze byly světlé, světlé a jasné byly i stěny. Ženy rozestavily do všech výklenků síně vysoké hliněné nádoby s mnoha květinami a květy.

Síň byla zaklenutá malou kupolí, kterou obklopovala plochá nástřešní zahrada. Dům stál v zahradě obehnané vysokou zdí. Nikdo jej nepoužíval a byl téměř neznámý.

Kolem dokola se rozhostilo ticho, že bylo slyšet padat květy z větví. Nezavanul ani větřík. Nad střechami jinak tak rušného Jeruzaléma se vznášel polední klid.

Když se všichni shromáždili a seděli v širokém kruhu kolem učedníků, zazněl z nebe burácivý zvuk. Jako silný vichr zahučel kolem domu. Světla na stěnách zaplápolala a květiny zdobící místnost neklidně vlály sem a tam.

Shromáždění lidé seděli v tichém očekávání. Jejich duch ve zbožném povznesení hledal Pána a velebil Boha.

Cítili, že je obklopila zářivá síla. Ve světelných kruzích, které byly tím větší, čím více se blížily, se k pozdějšímu stvoření snášela třpytící se světlá Holubice. Učedníci radostně otevřeli svého ducha a v proudu Božského záření se na ně snesla síla Ducha svatého.

Celý prostor zlatě planul. V jeho nejvyšším bodě zářil bílý kruh paprsků a v něm Vůle Boží, která nabyla formy: svatá Holubice.

A matka Maria si vděčně vzpomněla na den, kdy jí byl Ježíš zvěstován. Cítila opět sílu a Boží lásku jako v oné posvátné hodině. Současně se nade všemi hlavami zvedla plamenná záře a lidé začali chválit Pána a děkovat mu!

Proniklo do nich Boží Světlo, osvítilo je a povolalo. Teď byli připraveni zvěstovat světu Slovo svého Boha a Pána.

Kolem domu i v ohromných dálavách nebes opět nastalo ticho. Hukot dozněl. Hluboce rozechvění, duchovně bohatě obdarovaní lidé stáli v modlitbě před svým Bohem a Pánem.

Když otevřeli dveře, aby odešli domů, stál kolem domu zástup lidí. Před chvílí bylo v širokém okolí slyšet hučící bouři a bylo vidět, jak z nebe proudí oslňující světlo.

Lidé se velmi divili, když uslyšeli učedníky naplněné silou a mocí Slova, jak se zářícíma očima mluví a hlasitě chválí Ježíše.

Kroutili hlavou a prohlásili:

»Tito lidé pili příliš mnoho vína.«

Tu Petr využil síly lásky a radosti. Poprvé jim zvěstoval Pánovo poselství a slíbil jim osvícení silou Ducha svatého při křtu. A mnozí z nich se otevřeli Slovu a následovali učedníky. –

Matka Maria odešla s Janem domů. Chtěla ve službě Bohu začít nový život.

Tak nastal čas, kdy se učedníci rozešli. Každého z nich hnala síla ducha na to místo, které mu Pán určil. A rozsévali Světlo Boží mezi národy.

Síla Ducha svatého povznesla Marii Magdalenu do světlých výšin. Bylo jí, jako by se probudila na jiné úrovni k novému životu.

Po zářícím proudu, který lze jasností a silou přirovnat k nejčistší vodě, se snášely živé zárodky Světla dolů do hmotnosti. Maria Magdalena ji zanechala velmi daleko za sebou.

Stupeň za stupněm vystupovala po oslnivých terasách stále výš a výš.

Ze skupin nádherných rostlin svítících rajskými barvami, z cest, které lemovaly vysoké rozložité stromy, jejichž koruny tvořily klenbu ze světla a zlata, jí vyšly naproti světlé postavy a vedly ji.

Ona sama již nebyla Marií Magdalenou, ale stala se svítícím, klidným modrobílým plamenem. Kolem ní se vznášelo jiné jméno, jméno, které bylo napsáno ve zlaté knize. Měla dojem, že je dítětem. Byla volná, všechna pozemská tíže z ní spadla. Zůstal za ní i hřích, který lidstvo vtahoval do kruhů svého zvratného působení.

Planula v ní síla Ducha svatého, radost z osvobození od dědičného hříchu a čistota znovuzrození v duchu.

Ucítila na rameně čísi ruku. Podvolila se jemnému tlaku a kráčela dál. Nevěděla, kdo jde vedle ní, a ani to nechtěla vědět, protože ji naplňovala příliš velká blaženost. Stoupala vzhůru a v tom bylo všechno její snažení, šla vzhůru v uctívání a díku, s věděním o Ježíšově lásce a o vylití Ducha svatého.

Přitom poznala, že stvoření končí teprve tam, kde se domnívala, že již najde Boha. Zjistila, že dosud procházela jen říší hutnější hmoty, která byla obrazem toho, co zde její žasnoucí cítění plesající radostí poznávalo jako prastvoření. A při tom se v ní vynořila vzpomínka, jako by již tuto nádheru dříve znala a jenom na ni v dlouhém snu zapomněla.

Kruhy, kterými putovala vzhůru, byly stále větší, stále rozlehlejší a zářivější. Konečně se uviděla mezi květinami, obklopenou plameny stejného druhu jako ona sama.

Přiblížili se k ní bíle zářící světlí obři, muži i ženy. Už jenom jejich vnější vzhled svědčil svou nejdokonalejší formou o tom, jakého jsou druhu. I to, co chtěli sdělit, co uskutečňovali svým chtěním, bylo ihned zcela samozřejmě patrné.

Maria Magdalena proto věděla, že ji zvou, aby s nimi prošla vysokou branou, z níž proudily zlaté proudy plné života. Nemluvili, a přece znala jejich vůli a věděla, co si myslí. Věděla také, že je může sama následovat až tam proto, že se jí od Syna Božího dostalo živé jiskry ducha z této sféry.

Nahlédla do obrovské síně, jejíž mohutné kupole spočívaly na světlých sloupech. Z nejvyššího místa se širokými proudy linulo světlo. Stupně vedly vzhůru k dlouhému bílému stolu, za nímž stál zlatý, světlý trůn.

»Já jsem od věčnosti, jsem začátek a konec!« tak to znělo a šumělo v proudícím Světle.

Co je to? Je to hlas Božího Syna, který tak často celá blažená slýchala? Je to jiný hlas, který její duch už jednou slyšel? Kde to bylo?

Vynořily se v ní dávné vzpomínky na pozemskou pouť i na putování světy a jako dech pronikly záchvěvy jejího ducha. Jako dávný sen před ní vystoupily egyptská země, zlaté světlo chrámu a tvář dítěte. Hvězdné dráhy a vesmírné proudy jí rychle zahradily tento pohled. Opět hleděla k nebesům:

»Pomoz mi, Pane, abych si vzpomněla, pokud je to tvá vůle,« vyslovil její duch.

»Já jsem Vůle Boží!« zaznělo shůry. »Zasévám své sémě do hmotnosti. Tobě, plamenný duchu, jsem dal sílu ke vzestupu. Použij ji k tomu, abys světu zvěstoval velikost vznešenosti Boží!«

Stále rychleji, jako by se vznášela, se blížila k trůnu jasně planoucího kříže, který vysílal proudy paprsků. Po jeho stranách zářily Růže a Lilie.

Ale ještě nebyl konec vznešenosti, kterou směla spatřit. Opět zazněla zvučná slova:

»Sféro praduchovna, nejvyšší hranice pro lidského ducha, rozšiř se!«

Tato slova se ozvala v proudu živého světelného kříže, jehož forma se zhutnila v pravzor člověka. Plamen, jemuž byla z nesmírné lásky propůjčena praduchovní jiskra, obetkalo svaté mystérium Světla.

»Lidský duchu, ke splnění svého poslání předstup a prožij, co je ti od prvopočátku určeno. Pohleď na kroužení živé síly.«

Zářící kruhy zformovaly nádobu a z ní proudila síla dolů. Střežily ji zářivé bytosti a obklopily ji sloupy síly, kterými Božské vystupovalo nahoru a sestupovalo dolů.

Zde byla svatá Holubice! Sestoupila do svatého Hradu. Bylo zde i světlo Syna Božího Ježíše: vystupovalo stále výš a výš a konečně se pohroužilo do moře jasu. To se rozšířilo, zaokrouhlilo a prohloubilo.

Bez začátku, bez konce kroužilo Světlo, zářivější a mohutnější než slunce.

»Já a Otec jsme jedno!« zazněl Ježíšův hlas nad lidským duchem.

Pak se do vesmíru rozlehl mocný hlas podobný hromu:

»Viz mou Vůli, kterou posílám jako soudce soudit spravedlivé i nespravedlivé. Jmenuje se Imanuel!«

Bíle planoucí vystoupil Imanuel ze zdroje Světla, oslňující jako blesk, ostrý jako meč, mocný jako anděl hněvu. Nad jeho hlavou se vznášela svatá Holubice. Před ní se rozlévalo růžové světlo. Z jeho pravice vystupovala Růže a u nohou mu kvetla Lilie. On sám vypadal jako král.

Nad zářícím hradem vlály růžové, světlé závoje a ve všem se zachvívalo jméno Parzival.

Omilostněný lidský duch se vydal na zpáteční cestu do hmoty, a zatímco klesal dolů, modlil se a děkoval. Jako sen v něm zůstala vzpomínka.

Toto vše se přihodilo Marii Magdaleně.

Když se opět probudila na zemi, nemohla se zpočátku ani pohnout. V těchto dnech jí Maria a Marta, které o ni měly velké starosti, stály po boku. Bethsabé se nehnula od lůžka své paní, jež nehybně ležela v polštářích jako mrtvá. Nechápala, co se s Marií Magdalenou stalo, ale ostatní ženy ji vedly a dodávaly jí sílu a klid.

Brzy však v Marii Magdaleně znovu procitla vůle a ona mohla vstát. Byla prodchnutá pocitem velké síly. Chtěla ji použít k činům.

Její duch ji hnal k chudým a zavrženým. Její cesta byla těžká, ale šla po ní s vědomím, že ji poslal Pán.

Tak uplynul dlouhý čas. Maria Magdalena již Pána nevídala. Věnovala se s velkým nasazením své pozemské činnosti. Dostávalo se jí k ní silné duchovní pomoci v každém okamžiku, jakmile ji potřebovala. Ženy to k ní táhlo, zejména mladé dívky. Maria Magdalena sama nevěděla, jak silně působí síla přitažlivosti, která k ní proudila shůry.

Stále více se cítila být spojená s pannou, která se jí kdysi zjevila ve světlezeleném plášti zdobeném liliemi. Byla to Irmingard, Čistá Lilie, která vnořila svou vůdčí sílu do spojujícího článku na zemi, aby pozemské ženy mohly najít pevnou oporu, jestliže ji hledaly. A všichni, kdo se otevřeli Ježíšovým slovům a následovali učedníky, našli pomoc a sílu v poznání pravé čistoty.

Mnoho žen z bohatých rodin teď přitahovalo učení Syna Božího, které jeho učedníci veřejně hlásali. Dávaly se pokřtít a vstupovaly i se svými blízkými do služeb Světla.

Čím více však vzrůstal počet stoupenců, tím více začal opět zvedat hlavu i had. Zejména se stupňovala zášť Židů, kteří strašně trpěli následky svého činu na Ježíši.

Od chvíle, kdy Ježíš opustil zemi, to bylo s lidmi v židovských oblastech špatné. Na mnohé z nich dolehla temná pěst a s houževnatou neúprosností je tlačila dolů.

Tím prudčeji to vřelo v jejich duchu. Začali nejdříve skrytě a pak i veřejně Ježíšovy stoupence pronásledovat.

Jednou v noci ozářil pokoj Marie Magdaleny jasný paprsek podobný blesku. Ale nenásledovalo po něm zahřmění ani bouře. Kolem dokola spíš panoval hluboký klid a v Marii Magdaleně se rozhostil jas a naplnila ji blaženost, jakou nepocítila od doby, kdy od nich Ježíš odešel.

Byla úplně bdělá a viděla všechno jasně ozářené. Z nejvyšších výšin zazněl hlas jako pozoun:

»Ráno za šera vyjdi ke hrobu svého Pána a čekej tam. V tomto temném městě máš splnit ještě jeden úkol. Pak vyhledej matku Marii, protože je k tomu nejvyšší čas. Až splníš svůj úkol, už se do Jeruzaléma nevracej.

Přenechej svou práci jiným, kteří ji dobře zvládnou, a svěř se vedení svého ducha. Nemáš vědět, kde večer ulehneš k odpočinku, máš následovat Slovo svého Pána a shánět jeho ovečky do stáda. Vždy si buď vědoma, že působíš v síle Pána, a podle toho jednej!«

Magdalena vstala, přichystala se na cestu a obstarala nejnutnější věci. Dala také několik příkazů pro první dobu své nepřítomnosti a pak se vypravila na cestu.

Rychle prošla zahradou a branou, které byly ještě ponořené ve tmě, a pospíchala ven. Zvolila cestu tichými uličkami, protože na širokých silnicích byl už časně zrána velký provoz. Ozývaly se pronikavé hlasy lidí smlouvajících o cenu, bylo slyšet směs různých řečí. Honáci oslů křičeli a branami procházeli velbloudi vydávající zvláštní křik.

Maria Magdalena si oddechla, když dorazila na horskou stezku, kterou kdysi v nejtěžších dnech tak často chodila k Pánovu hrobu. Tam ho pochovali, ale v době, kdy se jí zjevilo jeho světlé tělo, bylo jeho pozemské tělo již odneseno.

Najednou se Marie Magdaleny zmocnila vroucí touha vypátrat místo, kde je Pánovo tělo skutečně ukryto. Rychle proto procházela po úzké stezce a brzy stála u hrobu.

Byl velmi změněný. To už nebyl Pánův hrob.

Maria Magdalena vytušila: existovala možnost, že zde vznikne místo kultu a výdělečné činnosti. Náhle pochopila, proč nebylo Otcovou vůlí, aby tělesná schrána, která chránila jeho Syna během jeho pozemského života, padla do rukou pozdějších generací.

To, že bylo Ježíšovo tělo po jeho uložení do hrobu odneseno, jí tehdy připadalo nepochopitelné, strašné a jako záhada, které nebude moci přijít na kloub. Nyní to s velkou útěchou cítila jako správné, Bohem chtěné a radovala se z toho.

Nedokázala se již na tomto místě modlit. Šla dál po cestě a na hustě porostlém svahu zahnula doleva po úzké, nově vyšlapané pěšince.

Obklopilo ji šedozelené listoví. Dlouhé výhonky keřů se klenuly nad její hlavou tak nízko, že se musela sehnout. Tak došla v poloviční výši hory ke skupině skal a stanula před jeskyní, nad jejímž pravým zaobleným vchodem byly vytesány tři kříže.

Vstoupila do jeskyně, která zřejmě sloužila pastýřům jako úkryt před nepohodou. Na pravé straně se objevila hluboká, velmi úzká trhlina ve skále, ale přesto bylo možné se jí protáhnout.

S cílevědomostí, která ji samotnou udivila, se Maria Magdalena odvážila pokusu proniknout úzkým otvorem a našla, co očekávala: úzkou a nízkou chodbu.

Jako v zrcadle uviděla postavy Josefa z Arimatie a Jana, jak před ní nesou Pánovo tělo zahalené do kusů plátna.

Maria Magdalena věděla, že obrazy, které se odvíjejí před jejím duchovním zrakem, jasné jako zrcadlo, barevné a živé, jí mají podat zprávu o místě, kde je uložena tělesná schrána Syna Božího. Zmocnila se jí posvátná, úctyplná bázeň a znovu se dostavila bolest, která při Pánově smrti drásala její duši. Představovala si, že skutečně tiše prochází, sehnutá, krok za krokem, s oběma věrnými tmavou, úzkou chodbou, aby podle příkazu Světla ukryli a uchránili milované tělo Pána.

Prožila okamžik, kdy se úzká chodba rozšířila a muži vstoupili do malé jeskyně. Položili Ježíšovo tělo na kamennou lavici, podle předpisu je natřeli vonnými mastmi a zahalili do bílých pláten. Malou puklinou ve skále bylo z jeskyně vidět na širý zelenošedý kraj zahalený do mlžného oparu, který ještě spal v šeru časného rána.

Tuto trhlinu vyplnil Josef z Arimatie vlastníma rukama balvanem. Zapadl do ní úplně přirozeně. Potom spolu s Janem pečlivě vyplnil hlínou a úponkovitými rostlinami každou skulinku, takže vznikla neprodyšná zeď.

V této hrobce, v níž oba učedníci potají dvě noci pilně pracovali, odpočívalo Pánovo tělo. Okolo jeho hlavy zářilo bílé světlo.

Když se Marii Magdaleně vrátilo bdělé vědomí, stála sehnutá na konci malé chodby a tiskla tvář ke studené, vlhké stěně přírodní skály. Byla drsná, hlinitá a trochu vlhká. Dál jít nemohla. Uvědomila si, že je to vchod do jeskyně, v níž učedníci pohřbili Pána.

Vedle ní vzplanulo bílé světlo, které jí v noci dalo příkaz, aby šla ke hrobu. Jeho záře pronikala silnou stěnou před ní.

Spatřila bílou, propadlou vrstvu pláten, v nichž bylo skryto Pánovo tělo, a uviděla jeho lebku. Byla podivuhodně ušlechtilého tvaru, zejména čelo a kulatá, souměrná lebeční klenba.

V oslnivě bílé řadě horních zubů chyběl špičák. Toto malé, tmavé místo se jí vrylo hluboko do paměti jako zvláštní znamení.

Světlo opět zmizelo tak rychle, jak se objevilo. Stejně rychle zmizel obraz, který jí byl ukázán. Byl to podle ní obraz budoucnosti.

Maria Magdalena nemohla jít dál, a proto se obrátila a v tiché, vroucí modlitbě kráčela nazpět cestou, kterou přišla.

Teď hledala nejkratší cestu, po níž by se dostala k obydlí matky Marie.

Maria bydlela v Janově domě u Genezaretského jezera. Nebylo ji téměř možné poznat. Od té doby, co ji naplnila síla Ducha svatého, co dospěla k poznání, získala víru a otevřela se Světlu, od ní všechno staré odpadlo.

Utrápené, ostré rysy se uhladily a tvář jí zářila. V její bytosti převládly láska a klid. Čile a horlivě se pohybovala po domě a uměla usměrňovat obyvatele domu i čeleď.

Maria cítila pobídku, aby dohonila, co zameškala. S velkou radostí pracovala na odčinění své viny. Přistupovalo k ní světlé, vysoké vedení a stále znovu ji naplňovalo silou a radostí, která její tvář pokrývala nadpozemským leskem.

Jan se z toho radoval. Obával se ale, že její útlé tělo je už příliš oslabeno mnoha duševními útrapami a že Maria již u nich nebude žít dlouho.

Byla jako čisté světlo, které plane stále výš a tak se samo stravuje. Prosila ale: »Otče na nebesích, dopřej mi ještě sloužit! Nech mi ještě tento život!«

Její pozemské tělo však už na to nestačilo. – Takovou ji našla Maria Magdalena a shodla se s Janem, že se její dny brzy dovrší.

Když ji Maria Magdalena spatřila, neobklopovalo ji snad světlo, které nemohlo být z této země, čisté světlo růžových paprsků, jak je vyzářila síla Čistoty? Nesnášela se k nim na něžných obláčcích vůně lilií? Byla tak výrazná, že Maria zvedla unavenou hlavu z měkkých polštářů, zhluboka dýchala a naslouchala tím směrem. Po tváři jí přitom přelétl lehký úsměv.

Všichni se snažili, aby její poslední dny na zemi byly krásné. Byla obklopena láskou. V jejím pokoji se zachvívalo cosi, co ostatním samo sebou přikazovalo, aby se k ní blížili jen tiše.

S velkou péčí a láskou byl duch Ježíšovy matky vyproštěn z pozemského těla.

Zvolna, stupeň po stupni, sestupovaly dolů postavy pomáhajících duchů. Jejich paprsky připravovaly pozemské okolí a stále více zjemňovaly její tělesný obal.

Maria Magdalena zůstala u Mariina lůžka. Ode dne vylití síly nebyla obklopená tak jasnými proudy Světla. Jestliže ale tehdy tato událost zasáhla jejich duchy silou bouře, byl ve srovnání s tím skon Marie jako jemný dech jara. I Marie Magdaleny se dotkl svým požehnáním.

V jasné místnosti hořely svíce a záře jejich pohyblivých plamenů se míhala nad vyzařováním odcházejícího ducha.

Bylo to několik hodin před Mariinou smrtí. Shora se snesla světlá postava a natáhla k ní ruce. Sklonila se k Marii, aby ji pozvedla.

Zazněly jásavé hlasy plné vřelosti a lesku.

Maria se usmála. Její oči dostaly výraz prozrazující, že s nadšením hledí do světlého světa ducha. Předcházela ji síla Irmingard. Na jejích paprscích vystupoval Mariin duch vzhůru do luhů věčného míru a v nich hledal Synovo království.

Její oči přelétl stín a pak strnuly.

V místnosti nezaznělo bědování. Jen vroucí prosby a vroucí dík stoupaly vzhůru a doprovázely uvolněného ducha Ježíšovy matky.

Za několik týdnů mohla Maria Magdalena ještě jednou duchovně spatřit Marii, která vystoupila do výšin. Vypadala na pohled jasnější, zářivější. Z bílého závoje zahalujícího hlavu proudily jemné, zlaté paprsky a působily jako chladivý vánek. Maria řekla:

»Má touha a vroucí prosba o službu mě vynesly vzhůru. Věrná, přísná Janova láska mi hodně pomohla.

Brána říše míru se celá znějící otevřela. Vystupovala jsem vzhůru po křišťálově čistém, zlatém proudu záření, který sesílala Lilie.

Poznala jsem, že pozemské utrpení mělo přispět k tomu, abych uzrála, protože mi bylo určeno, abych byla v blízkosti Spasitele. Tento úkol jsem plnila v první části jeho mládí a pak už ne. Nevzdala jsem se sebe a všeho starého. Přesto jsem směla, když jsem se následkem utrpení opět otevřela Světlu, vystoupit vzhůru. Zbývá toho už jen málo, od čeho se musím osvobodit.

Byl mi však také ukázán obraz budoucnosti: zdržovat ve vzestupu by mě mohlo nesprávné jednání lidských duchů, kteří by mě uctívali, a tím by se na mě upínali.

Jsem ale před těmito špatnými následky již chráněna. Ve zlatém Světle rozkvétají lilie a růže. Vidím, jak se daleko v nejvyšších výšinách třpytí cimbuří zlatého hradu. Praduchovní mě oděli ochranným pláštěm. Tak stojím nedotčená a čekám, až nadejde poslední hodina mého osvobozování. Ze Světla mi totiž bylo oznámeno:

,Maria z Nazareta se smí službou podruhé osvobodit!’ «

Toto byla zpráva, kterou Maria Magdalena duchovně přijala od Marie, Ježíšovy matky. Pak ji proud událostí zanesl do světa, jak jí bylo zaslíbeno.

Jako už častokrát osaměle putovala hlubokým prachem úzkých cest v oslnivě jasné záři slunce.

Vyhýbala se širokým silnicím Římanů a cestám, na nichž by potkávala mnoho lidí. Vyšla vždy časně zrána a v době, kdy slunce stálo na obloze nejvýš, odpočívala, jakmile se k tomu naskytla příležitost. Naučila se být skromná, nenosila s sebou mnoho věcí a nocovala u lidí, kteří ji rádi u sebe přijímali.

Magdalena se ode všeho oprostila a byla volná, už ji nezatěžovalo nic pozemského. Dávno zapomněla na doby, kdy se ještě starala o majetek. V jejím duchu žily jen vůle ke Světlu, láska k Ježíšovi a vznešený úkol přinést lidem jeho Slovo.

Viděla před sebou jasný paprsek a s důvěrou jej následovala, protože měla na paměti, co jí bylo řečeno:

»Následuj ducha a nestarej se, kde večer složíš hlavu!«

Jako dítě, které se svěří otcovu vedení, se dala vést tímto paprskem. Přesto zůstala pozemsky bdělá a činná. Bylo to nutné, neboť se neustále zvyšovalo nebezpečí a rozmáhaly se nepokoje.

Rychle přibývalo Ježíšových učedníků, šířících učení Syna Božího v okolních zemích. Křtili silou Ducha svatého a konali mnoho dobrých skutků, které lidi přesvědčovaly o moci a síle jejich Boha. Jak vzrůstal počet věřících, rostla i nenávist Židů. Ve školách a chrámech, kde učedníci kázali pozorně naslouchajícím lidem Pánovo Slovo a vyprávěli jim o jeho životě, jim otázkami a různými křivými obviněními kladli léčky. Začali však také popouzet lid a pak tvrdili, že nepokoje podnítili Ježíšovi stoupenci, jimž říkali křesťané. Vědomě vnášeli mezi lidi pochybnosti a nedůvěru a plní nenávisti štvali všude, kde jen mohli.

Několik učedníků již padlo za oběť lůze a Štěpána ukamenoval rozlícený dav. Ztěžka a hrozivě se kladlo temno na duchy a podněcovalo lidi stejného druhu k temným činům.

Když Maria Magdalena přicházela do malých vesnic nebo na tržiště, ihned podle tlaku vycházejícího odtud poznala, zda se má tomuto místu vyhnout, nebo jestli se tam smí zdržet. Často se obrátila, a i když už byla unavená, takovou osadu obešla.

Na velké silnici vedoucí z Jeruzaléma do Damašku zahlédla Maria Magdalena v dálce mračno prachu. V paprscích slunce se leskly blýskavé zbraně římských vojáků. Cosi ji nutilo, aby šla jejich oddílu naproti.

Srdce poutnice, která přicházela po malé polní cestě a musela překročit hlavní silnici, tížilo zlé tušení. Ráda by počkala, někde se ukryla nebo vešla do nějakého domku, ale nebyla k tomu příležitost. Kam oko dohlédlo, rozprostíraly se jen sluncem ozářené pastviny s nízkou trávou. Nikde nebylo vidět nějaký keř, kopeček nebo hájek, kde by se mohla schovat.

Maria Magdalena se nebála. Šla dál a blížila se k jízdnímu oddílu vojáků. Už zaslechla klusot jejich koní. Bezděčně si zahalila hlavu šátkem, jako by se bála, že by zlatým leskem svých vlasů na sebe mohla jezdce upozornit. Hůl v její ruce se slabě chvěla. Vtom Maria Magdalena uslyšela slova:

»Maria Magdaleno, slyš: co přijde, musí se stát! Neboj se, neboť chci tvým prostřednictvím probudit člověka, který má být pochodní hledajícím. Tvá cesta je připravena. I kdyby tě do krve dřely drsné kameny, pokládej nohy na jejich nejostřejší hrany a neuhýbej. Pamatuj, že náležíš mně, a ne sobě!«

Její vysoká postava se napřímila. Dlouhými, pevnými kroky kráčela po silnici. Muž jedoucí v čele Římanů ji zpozoroval. Byl to farizej, byl však ozbrojen jako válečník a vypadal jako umělec. Byl vysoký a statný, měl planoucí oči, divoký, ale vznešený vzhled a na koni seděl hrdě. Zvedl ruku na pozdrav.

»Je neobvyklé vidět zde osamělou putující ženu. Zdá se mi, že byste mohla zabloudit, krásná křesťanko. My vás ochráníme lépe.«

Jeho slova zněla zdvořile, a přesto v nich bylo cítit výsměšný podtón. V dřívějších dobách by Marii Magdalenu popudil.

»Ne všechny ženy potřebují ochranu muže, zejména když jsou již v pokročilém věku a jsou samostatné. Má ochrana a doprovod jsou větší a mocnější než císařova vojska. Ustup z cesty, Římane, a nech mě na pokoji.«

Jezdec zrudl. Jeho pýcha se vzpírala chladné obraně křesťanky. Dráždila ho. Nevěděl proč, ale když vycítil tichou sílu společenství křesťanů, zmocnil se jeho násilnické duše nezkrotný vztek. Nevypadalo to snad, jako by byli zaliti Světlem, kterým nemůže proniknout ani pozemská moc, ani nenávist, závist nebo posměch?

Jak často pocítil, že podlehl, když se při horlivém prosazování své víry rozzuřil! A z tohoto pocitu bezmocnosti spojeného s pozemskou mocí, kterou mu propůjčil Řím, se dopouštěl násilností vůči odvážným vyznavačům nenáviděného Ježíše, jemuž říkali židovský král, Syn Boží, který byl vzkříšen.

Všechna učenost, všechna farizejova znalost zákonů, všechno vědění Římana, který býval filozofem, to vše se vzpíralo proti prosté velikosti jednoduchých rybářů, kteří si říkali apoštolové, hlásali pohádky a bez mnoha slov, tiše a skromně působili tam, kde ostatní byli bezmocní.

Již několik měsíců probíhal v Šavlovi boj, byl v něm mučivý rozpor a čím déle trval, tím těžší útrapy museli Ježíšovi učedníci i stoupenci snášet, protože jeho nenávist a odhodlání ničit den ode dne vzrůstaly.

Čím víc však zuřil, tím větší, čistší a prostší vyvstávali trýznění křesťané před jeho duchem. Jako na posměch si svým bystrým rozumem uvědomil, že se zmenšuje moc židovství, římské vlády i domýšlivých farizejů.

Šavel trpěl. Trpěl nesmírná muka, dokud nedospěl k poznání, že moc rozumu, vážnosti a peněz nemá oproti moci ducha, který naplňuje nenáviděné křesťany, žádnou hodnotu! Když cítil, jak v něm vzrůstá toto poznání a zastírá jeho nitro jako stín, potlačoval je zoufalou domýšlivostí Říma a farizejů.

Teď mu vstoupila do cesty žena, právě když byl na cestě do Damašku, kde hodlal zasadit velký úder křesťanům. A počínala si s důstojností ženy a silou muže, s hrdostí a pevností toho, kdo má převahu. Řekla jen několik nedůležitých slov, ale ta dopadla na tvrdošíjného Šavla jako rány palicí nějakého obra.

Ukázal na ni se slovy: »Chopte se jí! Doprovodí nás do Damašku! Dbejte o to, aby se této osamělé vzpurné ženě nic nestalo, dokud ji nepřipojíme k jejím bratřím, kteří čekají na náš soud.«

Poslušní vojáci mlčky obklopili Marii Magdalenu jako pevná zeď.

Šavel spolu s několik průvodci jel napřed. Magdalenu vysadili na koně a musela jet s nimi.

Bylo jí velmi úzko. Zůstala však klidná a v jejím srdci prodchnutém vírou se zformovala modlitba. Modlitba prorazila světlou cestu a v prosící důvěře přivolala na Římana Šavla zářivé proudy.

Oddíl vojáků dojel klusem do úrodnější krajiny a podle toho poznali, že se dostali do okolí Damašku. Snesl se vlahý večer a rychle přešel v chladnou noc.

Obloha se zatáhla mraky a spustily se první zimní přeháňky toho roku.

Takové počasí bylo příkrým protikladem slunných poledních hodin. Všichni se těšili na noclehárnu. Seděli na koních celí roztřesení chladem a začali pociťovat únavu. Jen Šavel nedbal na námahy cesty. Měl houževnaté chtění. Nezadržitelně ho hnalo vpřed.

Byl to pravý Hebrej. S vytrvalostí a nezlomnou, železnou pevností sledoval až do konce cíl, který si jednou stanovil. Díky píli a ctižádostivosti získal bohaté vědění a v jeho nitru hořel mohutný plamen: opravdová touha po Bohu.

Zdánlivě ho ještě uspokojovala učenost farizejů, z jejichž škol vyšel; ještě se slunil v moudrosti řeckých nauk, které studoval. Měl rozvinutý rozum, který všechno, čemu se začal věnovat, musel vždy důkladně prozkoumat, a v jeho duchu byla hluboká zbožnost.

Za výchovu a za své společenské způsoby vděčil římskému vlivu, který mu byl svou touhou po vzdělání a vědění velmi blízký. Přátelé mu proto říkali »Říman Šavel«, Židé se slabým nádechem ironie a hořkosti, ostatní ale s úctou.

Byl oblíbený a obávaný, protože byl přísný a neúprosně spravedlivý. Jeho řeč byla pravdivá a prostá, ale výstižná. Jeho výtky zasahovaly jako ostří nože. Neomylným zrakem poznával všechno dobré, pravé, čisté a nenáviděl pokrytectví a podlézavost. Vojáci ho proto milovali jako otce. Zato slaboši a potměšilí lidé ho k smrti nenáviděli a snažili se ho pomlouvat.

S jistotou zasahoval bolavá místa a uváděl do pohybu všechno zlé; nikde nestrpěl skrytou špínu. Úporně se snažil vymýtit všechno, co vyvolávalo nejasnosti, způsobovalo neklid a co nepovažoval za správné.

S touto umíněností a s domněním, že všechno ví lépe, se pustil i do boje proti křesťanům. Teď zuřila jeho fanatická snaha je zničit. Rozhodl se, že v Damašku provede těžký úder, a pospíchal tam velmi netrpělivý.

Náhle se však na křižovatce cest setkal s touto ženou. Jakže to řekla?

»Má ochrana a doprovod jsou větší a mocnější než císařova vojska!«

Od chvíle, kdy to vyslovila, si jí vážil. Odkud měla tu sílu, klid a moc, které nerad přiznával a přesto cítil? Od svého Boha?

Ještě nikdy nebyl Šavel tak roztržitý, zmatený a nesdílný ke svým průvodcům. Mlčky klusali vedle něho. Šavlův kůň zneklidněl; možná cítil, jak je jeho jezdec neklidný a napjatý. Maria Magdalena se ale uklidnila, jejího ducha netížila žádná starost. Viděla před sebou jasný plamen, který ji vedl, a věděla, že není opuštěná.

Nad Šavlovou hlavou se soustřeďovala síla, která se Marii Magdaleně jevila jako ohnivý meč. Viděla, že se tento muž ocitl ve chvíli svého osudového obratu stejně jako kdysi ona, když zaslechla Janův hlas. Ráda by mu něco pověděla, aby mu pomohla. Byla však jeho zajatkyní a zdálo se, že o ni vůbec nedbá.

Když nastala noc, dojeli k malé pevnosti stojící poblíž silnice. Tam se průvod zastavil. Zazněly stručné rozkazy. Několik Římanů přijalo od velitele zapečetěné dopisy, muži si mezi sebou rychle vyměnili potichu několik slov. Pak jezdci pokračovali se Šavlem dál v cestě.

Část průvodu vjela s Marií Magdalenou do dvora malé pevnosti. Maria Magdalena měla neblahé tušení, ale její duše zůstala přesto klidná.

Šavel předal Marii Magdalenu Římanům, aby ji střežili. Nechtěl vzít tuto ženu s sebou do Damašku.

Na tmavém dvoře, kam se jezdci dostali, plápolalo na zdech několik pochodní. V rohu dvora stála mohutná věž, zřejmě určená pro strážní službu.

Do ní Marii Magdalenu zavedli a pevně zavřeli v malé místnosti. Když s rachotem a skřípotem zamykali dveře na několik západů, srdce se jí ledově sevřelo. Její duši však neopustil útěšný klid.

Posadila se na malou lavici a modlila se. Oči se jí zavřely. Její duše opustila tělo a putovala po prostorách pevnosti. Vypadalo to, že se před její vůlí otevírají dveře.

Pronikala pevnými zdmi do jednotlivých místností. Byly čtverhranné, drsné a pusté, zařízené jen tím nejnutnějším. Sloužily stále se střídajícím posádkám jako noclehárny. V některých z nich byly stáje, jiné se využívaly jako hospodářské místnosti.

Všechno bylo ponořeno do hlubokého spánku. Jen několik strážných přecházelo z místa na místo. Kovové části jejich zbroje řinčely. Koně ve spánku tiše řehtali. Vzduchem poletovali netopýři a noční můry. Noc byla tmavá.

Jemný déšť všechno pokropil, uhladil a vyleštil. V kalužích se zrcadlily plápolající pochodně. Nad věží tiše, naříkavě skučel vítr a zaléhal do vrzající dřevěné kolny v rohu dvora. Jednotvárně narážel jako varovné klepání na vrata hlavní brány.

Strážní, i když byli ospalí z vína, zvedli hlavu a sáhli po zbraních. Zbraně se jasně zaleskly, náhle však s řinkotem padly na zem. Z ochraptělých hrdel strážných unikl napůl přidušený výkřik. Oslnění muži si zakryli oči. Rázem bylo po únavě.

»Pospěšte si, žena, která tamhle jde, je ta zajatá křesťanka! Jak je možné, že se dostala ven?«

Drsným hlasem to vykřikl velitel stráží, zdrcený zahanbením z toho, že byl přelstěn. Vojáci byli jako ochromení. Strnule hleděli doprostřed dvora, kde stála Maria Magdalena obklopená světlým kruhem.

»Chyťte ji a spoutejte! Nesmí nám uniknout, protože Šavel se vrátí a bude ji požadovat – tak zní rozkaz. Dopadněte ji, a když to nepůjde jinak, pak raději mrtvou než živou.«

Tři zděšení muži se vrhli na bezbrannou ženu. Ale co to? Natahovali po ní ruce, chytali ji za šaty, už už si mysleli, že se jí chopí, a sahali do prázdna!

Přesto stála těsně před nimi, ustoupila jen malý krok stranou a promluvila na ně. Všichni tři uslyšeli její hlas, když řekla:

»Čeho se bojíte? Myslíte si, že vám chci uprchnout? Máte mě přece pevně zavřenou za těmito zdmi. Na svou povinnosti jste nezapomněli. Ale hleďte a věřte: Pán, Ježíš Kristus, je se mnou! On nedopustí, aby kterémukoliv z jeho dětí byl předčasně zkřiven vlas na hlavě, a já mám jeho jménem ještě něco vykonat.

Nebojte se proto, neuteču vám. Chci vám dokázat, jakou moc má náš Bůh, který vysvobozuje zajatce podle své vůle a svého zákona a který pomáhá, když ho s vírou v něho prosíme!

Následujte mne do mé cely a spoutejte mě, neboť vám jeho jménem pravím: nebude trvat dlouho a Maria Magdalena bude volná. Šavel změní svůj názor ještě dřív, než dorazí do Damašku. Toto však přijměte jako znamení Kristovy moci!«

Vojáci byli jako očarovaní. Něco podobného dosud nezažili. Ještě nikdy na ně z nějakého zajatce nepřešla taková hojnost síly a klidu. Ještě nikdy neviděli člověka takto zářit. Nerozuměli tomu všemu a byli úplně zmatení. Přepadl je strach z Boha křesťanů a byli velmi napjatí, jak tato událost skončí. Proto zpovzdálí bázlivě a zvědavě sledovali ženu kráčející před nimi.

Zazněly signály rohu a za chvíli se seběhlo mnoho vojáků. Otevřeli vězení a hleděli jako zkamenělí. Dveře cely byly totiž pevně zavřené a nikdo se jich celou dobu ani nedotkl.

Maria Magdalena stála uprostřed malé místnosti, kterou její pozemské tělo neopustilo. Na tváři jí spočívala záře. Vojáci se zvědavě tlačili kolem ní a naslouchali slovům, která jí plynula ze rtů. Vyprávěla vojákům o Ježíši. Mluvila o jeho životě, jeho učení a o jeho smrti. Pak se zmínila o vzkříšení jeho Božské části a o jejím spojení s Otcem. Mluvila o síle Ducha svatého, v níž teď jeho učedníci smějí působit, a o moci jeho vůle, kterou vojáci na sobě právě prožili. Jeden voják vystoupil ze zástupu, poklekl a zeptal se:

»Je možné, abychom i my přijali sílu a požehnání tvého Krista? Věřím totiž, že on je živý Bůh.«

Maria Magdalena položila ruku na jeho skloněnou hlavu a požehnala mu. Voják cítil sílu Světla a sdělil to svým kamarádům.

Rozednilo se a nastal den. Maria Magdalena zůstala klidně ve své cele a čekala na zprávu od Šavla. Věděla, že ho Pán osvítil.

Zatím jel Šavel se svými přáteli v doprovodu římských vojáků dál. Malý zadní voj, který nechal s křesťankou v pevnosti, se měl vypravit za nimi. Náhle obloha potemněla. Na jezdce dolehla velká tíha. Unaveně, mlčky a mrzutě pokračovali v cestě.

Velitel hleděl zamračeně před sebe a nemohl se odhodlat, aby promluvil se svými průvodci několik slov. Začalo být patrné napětí a bylo stále větší a hrozivější. Mužů se zvolna zmocnil pocit strachu, nikdo z nich však nechtěl dát na sobě něco znát. Vnitřně se bránili síle tohoto tlaku, který nechápali, ale přesto zřetelně cítili.

Nad velitelem oddílu se soustředila mohutná síla záření. Šavel ale bojoval jako lev proti hlasu svého ducha, který ho chtěl probudit. Bál se okamžiku, jemuž nebylo možné se vyhnout, a chtěl jej oddálit. Šavla, který měl násilnickou povahu, se zmocnil hněv, protože se cítil bezbranný jako malé dítě.

Zpozoroval, že je pod vyšší mocí. Jeho bystrý rozum pátral po tom, kdy začal tento zvláštní stav, a musel si přiznat, že to souvisí se zajetím křesťanky.

Stále znovu musel Šavel myslet na okamžik, kdy mu tato žena řekla několik slov. Navíc to byla slova nejchladnější odmítavé odpovědi, byla v nich ale důvěra a víra v jejího Boha, takže u Šavla vyvolala duševní otřes.

Přemýšlel o tom, jak je možné, že několik prostých slov může tak hluboce zapůsobit. Jako slepec tápal ve zmatku, který měl v duši, a hledal souvislosti a logická vysvětlení. Nenašel je však. Byl proto stále nedůtklivější a podrážděnější.

Jeďme rychleji, rychleji, už abychom byli v Damašku! To byla jeho jediná myšlenka.

Náhle zahučel poryv větru a bičoval mraky nad nimi. Šavlovu postavu zalilo oslňující bílé světlo proudící z mračna, které roztrhla strašidelná bouře.

Koně stáli jako zkamenělí, někteří padli na zem. Šavel ležel tváří k zemi. Nemohl snést proud Světla, který mu ze zářícího kříže pronikl do očí a odtud až hluboko, přehluboko do duše. Ležel na zemi jako mrtvý. Při tom uslyšel hlas, který se snesl z nesmírné výše a zazněl v jeho duchu jako ozvěna:

»Šavle, proč pronásleduješ mne a ty, kdo hlásají mé Slovo k požehnání světa? Málo ti prospěje, když se budeš vzpírat moci svého Boha, neboť jsi můj!«

Šavel se slabě nadechl, takže se mu mírně zvedla ramena. Tělem mu proběhlo zachvění, ale nemohl vstát. V jeho očích ještě planulo světlo a nesmírně ho bolelo. Přesto ve svém nitru cítil blaženou radost. Byl osvobozen od břemene, zbaven tlaku své domýšlivé představy, jak je jako člověk veliký. I když nebyl schopen myslet, jednat ani nic chtít, ožilo v něm Slovo a stalo se skutečností:

»Nic ti neprospěje, když se budeš vzpírat moci svého Boha.«

Cítil, že mu Bůh zjevil svou sílu. Ještě ho oslňovalo světlo Boží moci.

Jeho průvodci se báli. S námahou vstali a chtěli mu pomoci. Zvedli ho. Když ho postavili na nohy a Šavel opět zvolna rozhýbal svaly svého vysokého, statného těla, zpozorovali, že jeho kůň je mrtvý. Opatrně odvedli Šavla stranou.

Sdělil jim hlasem, který zněl cize a z dálky, že mu mohutný plamen odňal světlo očí a že ho musí vést.

A pak jim vyprávěl, že k němu mluvil Bůh. Velmi se divili, protože oni nic neslyšeli, i když viděli velké světlo, které je všechny přemohlo.

»Teď jeďme dál,« nařídil Šavel. »Lucius s částí lidí se vrátí a doveze křesťanku do Damašku. Tam se dozvíte všechno ostatní.«

Vojáci ho vysadili na koně a s péčí a úctou ho doprovázeli na jeho cestě.

Uplynula noc a půl dne. Po deštivém ránu přišlo zamračené, parné odpoledne. Šedé mraky, jimiž často prosvitly jasné sluneční paprsky, visely hluboko dolů a v doznívající bouři rychle táhly k horám na obzoru.

V cele malé citadely bylo plno. Mnoho lidí ji už neopustilo. Nemohli se odloučit od místa svého velkého duchovního prožití. Událost, kterou prožili s touto zajatkyní, přispěla k tomu, že jim v temné bouřlivé noci vzešlo světlo života.

Jako důvěřivé děti seděli u nohou křesťanky a poslouchali vyprávění o jejím životě. A zatímco ještě udiveně naslouchali, napůl překvapení, že se lidský život může v krátké době tak změnit, byli již sami z největší části na cestě k tomu, aby se z nich stali jiní lidé. Ještě o tom však nevěděli.

Magdalena s upřímnou radostí sledovala, jak její slova zapouštějí v myslích těchto prostých lidí kořeny. Jen několik se jich postavilo stranou a posměšně se dívalo na ostatní.

»Dlouhou chvíli během strážní služby si zahánějí zábavou s potrhlou křesťankou,« šeptali si.

Zážitek z této noci byl i jim nepochopitelný, ale brzy našli slova, jimiž umlčeli napomínavý, pro ně nepohodlný hlas svých duší. Vždyť spali spánkem duchovní lenosti.

V poledne zaslechli dusot kopyt. Z věže zazněl signál. Všichni běželi na svá místa a v malém oddílu opět rychle zavládly dřívější kázeň a pořádek. Přísná kázeň byla pro římské vojsko typická. Branami vjeli do dvora muži, kteří sem včera Magdalenu přivezli, a jejich velitel Lucius odevzdal veliteli pevnosti písemný rozkaz od Šavla.

Ihned otevřeli brány a Magdalena byla volná. Když se Šavlovi muži dověděli, co se v noci přihodilo, podivili se. Šeptem vyprávěli o zázračné Šavlově proměně před Damaškem a o velkém světle, které se jim všem zjevilo.

Římané, jimž Magdalena uplynulé noci hlásala Pravdu, poznali, že se její slova rychle splnila. Dospěli proto k plnému přesvědčení a zachvátilo je plamenné nadšení. Byli pohnutí a udivení a nejraději by jeli s Marií Magdalenou do Damašku. Nesměli však opustit pevnost. Vyprosili si ale od Marie Magdaleny požehnání a milost křtu. Slíbila, že jim z Damašku pošle Pánova učedníka.

Když šavel dorazil do Damašku, křesťané ho již očekávali, neboť učedník Ananiáš přijal ze Světla zprávu o jeho příjezdu. Věděli, že Šavel je nepřítelem Pána a že dostal od farizejů a nejvyšších kněží moc a svolení zajímat všechny křesťany a soudit je. Mysleli si proto, že přišla jejich poslední hodina, a každý večer se shromažďovali na tajném místě ve staré hrobce a modlili se. Jednoho dne Ananiášův duch vystoupil ze svého těla. Byl vyzdvižen do jasného, zářivého světla, v jehož nejvyšším, nejzářivějším bodě svítil kříž.

Ze zářící záplavy světla zaznívalo znovu a znovu jeho jméno. A jeho pozemské rty zformovaly hlasitě a slyšitelně slova, která k němu odtamtud pronikla:

»Jdi a ptej se po Šavlovi z Tarsu! Neskrývej se, ale hledej lva v jeho doupěti. Pán obrací cesty, pamatuj na to a neztrácej odvahu. Hleď, Šavel se modlí, protože tě v duchu viděl a já jsem mu řekl tvé jméno. Šavel je mým vyvoleným nástrojem k obracení lidí na víru a já mu chci ukázat, že musí mnoho trpět kvůli mému jménu. Polož na něho své ruce, aby se mu vrátil zrak, neboť jeho pozemské oči nejsou porušené. Je oslepený jen na duchu. Probuď ho silou Ducha svatého!«

Ananiáš vstal a vydal se veden duchem ihned do ulice, kterou nazývali »Rovná«. V jednom domě, který mu Pánovo světlo označilo, pátral po Šavlovi a našel ho. Byl slepý a právě se modlil.

Šavel slyšel blížící se kroky a otočil hlavu směrem, odkud přicházel jejich zvuk. Úplně se změnil. Z jeho mohutné hlavy, nyní mírně skloněné, zářilo jasné světlo. Tápavě hledal rukama místo, kde stál Ananiáš, a vděčně přijímal vlnu lásky. Jeho tichou, utrpením zkrušenou tváří se kmitl záblesk radosti, když ho oslovil:

»Jsi to ty, koho mi Pán slíbil, že mi poskytne pomoc?«

»Ano, jsem Ananiáš, Ježíšův učedník, a přicházím k tobě jeho jménem, abys opět viděl a aby tě naplnil Duch svatý,« prohlásil Ananiáš a položil mu ruce na hlavu a oči.

Šavel klesl na kolena a z očí, které oslepilo Světlo, mu stékaly po tvářích slzy. Cítil, že z jeho duše spadává závoj za závojem. Plný síly vstal a prosil, aby směl pobývat v kruhu Ježíšových učedníků. Přijali ho a seznamovali ho s Pánovým Slovem.

Začala doba radostné práce, jakou Šavel ještě nepoznal. V jeho duchu svítilo Světlo a jeho silné chtění prožhavilo a posilnilo velké dary, jichž se mu dostalo.

Netrvalo dlouho a Šavel, který přijal jméno Pavel, hlasitě zvěstoval Pánovo Slovo a odvracel útoky farizejů jejich vlastními zbraněmi. Ve školách v Damašku se rozpoutal prudký boj a nenávist Židů se teď obracela v prvé řadě proti Pavlovi. Pavel však byl naplněn duchem a téměř to nepozoroval.

Když se mezi lidem rozšířily zprávy o činech a slovech učedníků i o Šavlově přeměně, počet stoupenců značně vzrostl. Také Maria Magdalena, jejíž příběh vešel mezi lidmi ve známost, přivedla do obce v Damašku mnoho lidí, protože začala vyučovat ženy. Také zde založila domov pro dívky, který nesl její jméno, a poskytovala první ponaučení všem, kdo ji prosili o pomoc.

Ve dne v noci byla v pilné práci a získala si mnoho vděčných přátel. Marii Magdalenu naplnila velká síla, takže mohla stále znovu vyvíjet činnost. Práce se jí rychle dařila a přinášela ovoce. Zdálo se, že pro Marii Magdalenu znovu rozkvétá pokojný život, krásné působení mezi ženami. Zákeřná činnost Židů, kteří pronásledovali Pavla, ale zneklidňovala celou obec. Začalo opravdové pronásledování.

Maria Magdalena byla varována. Opět před ní vzplanulo velké světlo a uslyšela hlas:

»Tvá cesta brzy dospěje ke konci, služebnice Pána, pospěš si, aby ji nezkrátila vražedná ruka. Buď ještě jednou nástrojem, neboť Pavel se nachází ve velkém nebezpečí. On je však teprve na začátku svého působení a široce rozvine svou činnost mezi národy.

Pospěš si, o půlnoci odejdi k bráně a vzkaž, ať tam přijde Pavel se třemi pomocníky. Odtamtud vás spustí dolů přes zeď, abyste ještě před svítáním dorazili do skalního chrámu. Hrozí totiž velké nebezpečí, že vás zajmou a budou mučit.«

Opět byla bouřlivá noc, když se Maria Magdalena vydala rychlým krokem k učedníkům. Chtěla je ihned informovat o tom, co jí bylo před chvílí sděleno. Shromáždili se v místnosti, kterou se linula jemná vůně pryskyřice z hořících svíček. Když Maria Magdalena tiše vstoupila zadními dveřmi do domu, právě se modlili.

Počkala, až Pavel předříkávající daleko slyšitelným hlasem modlitbu skončí, a teprve pak zaklepala na nízké, dvojdílné dveře. Vrchní část dveří se pootevřela a objevila se tvář paní domu. Pohlédla obezřetně, téměř úzkostlivě na návštěvnici. Když poznala Marii Magdalenu, její stažená tvář se uvolnila a tmavé oči jí radostně zazářily. S hlubokou úklonou ustoupila stranou a vpustila Marii Magdalenu dovnitř.

Mnoho shromážděných mezitím odešlo z místnosti předními dveřmi. Několik židlí a tmavých dřevěných lavic stálo neuspořádaně kolem čtyř hrubých, holých zdí velké místnosti, která zřejmě dříve sloužila jako stáj.

Uprostřed místnosti ještě postávala skupina mužů v živém rozhovoru, mezi nimi i Pavel a Ananiáš. Ostatní byli mladí žáci a velmi horlivě rozprávěli o Pavlových slovech. Pavel občas prohodil něco řecky.

Byli tak zabraní do rozmluvy, že ani nezpozorovali příchod Marie Magdaleny. Všimli si jí náhle, až když k nim přistoupila. Pavel k ní vztáhl ruce, jako by jí žehnal, a pronesl: »Mír s tebou!«

Vtom se ozval prudký úder na vrata vnějšího dvora, takže sebou všichni trhli.

Maria Magdalena jim bleskurychle oznámila nové zprávy. Výstrahu, které se jí dostalo, zvláště zdůraznila. Ihned pochopila, že pronásledovatelé jim jsou už na stopě. Rychle pokynula rukou a pět lidí za ní potichu vyšlo zadem, kudy se sem dostala.

Na zadním dvoře bylo ticho, ulice zkropené deštěm, jimiž rychle utíkali, byly liduprázdné a zahalené do tmy. Neznali cestu a pouze mířili směrem k horám.

Tak dorazili k malé zamřížované brance, která nebyla zavřená. Prošli jí a ocitli se před starou věží. Z této strany se do ní vcházelo z přízemí, zatímco na druhé straně sahala dolů do hlubokého, ale suchého příkopu.

Její mohutné kamenné zdi byly tmavě šedé a drsné, porostlé hustými chomáči trávy. Zdola zela tma. Bylo mrtvé ticho. Maria Magdalena se s hrůzou podívala dolů, zároveň si ale všimla mohutného rumpálu, jímž místní lidé vytahovali nahoru velké koše s krmivem a pak je dopravovali do stodol ve městě. Vzpomněla si na slova, která jí byla řečena:

»Dejte se tam spustit dolů – – – «

Proto dala silným mladým mužům pokyn, aby připravili koš. Pomohli do něho vstoupit velkému, těžkému Pavlovi. Ten se jen s odporem podvolil takovému způsobu útěku. Ananiáš ho však pobízel, aby poslechl. Pod silnýma rukama tří mladých mužů zaskřípal rumpál.

Magdalena pozorovala, jak koš pomalu a těžce klesá dolů, a srdce jí úzkostlivě tlouklo. Celá rozechvěná se naklonila přes zábradlí věže. Podaří se útěk? Lano se zachvělo, pak povolilo a podle toho poznali, že koš narazil na pevnou zem. Muži jej mohli za chvilku vytáhnout opět nahoru.

Ananiáš a Magdalena na něj čekali ve velkém napětí, protože viděli, jak se za nimi z ulic města zvolna blíží záře světel. Jak byli rozrušení, mysleli si, že už v šumění nočního větru zaslechli hlasy. Tři mladí žáci, kteří jim pomáhali při útěku, je nutili ke spěchu a ve velké úzkosti jim radili, aby do koše vstoupili společně.

»Snadno se do něho vejdou dva dospělí lidé a získáme tak čas. Jinak by se mohlo stát, že Pavla dole chytí.«

To je přimělo k rozhodnutí odvážit se krajní možnosti. Oba se svěřili koši; snadno se do něj vešli. Začal se nesmírně rychle propadat dolů. Maria Magdalena se polekala. Vydrží lano? Vtom sebou lano prudce trhlo, rumpál se začal opět správně a stejnoměrně otáčet a koš se pomalu a jistě snášel dolů.

Už se téměř dotýkal země, náhle však lano se svištěním spadlo dolů a koš prudce dopadl na zem. Otřesení z něho vystoupili. Pavla tady už nezastihli. Asi šel napřed.

Shora bylo slyšet křik a do příkopu padaly těžké kameny. Oba prchající lidé se přitiskli ke zdi věže a pak opatrně zamířili směrem k horám.

Ještě dlouho slyšeli křik Židů a hluk. S bolestí mysleli na nebohé oběti, které padly do rukou pronásledovatelů. Kdo z nich byl tak duchapřítomný, že ještě rychle přeřízl silné lano, na kterém byl zavěšen koš?

Teprve teď Maria Magdalena pocítila, jak ji z prudkého pádu bolí tělo. Vydala se však statečně vpřed s myšlenkou, že splnila Pánův příkaz. Cesta vedla tmavým, zvlhlým křovinatým porostem vzhůru k prvním pahorkům, kde byly malé čtverhranné domky s plochými střechami přilepené ke skále jako ptačí hnízda. Nikdo v nich už nebydlel, byly to jen pozůstatky staré pastýřské osady.

V šerém svitu oznamujícím příchod slunce se začaly zvedat ranní mlhy. Na zemi byla ještě noc, jen obloha už zesvětlela. Temné mraky odfoukala bouře a změnila se v mírný větřík.

Promočení a unavení putovali tito dva učedníci nahoře po horských stráních a hledali cestu ke chrámovým jeskyním.

»Pavel nám dá znamení, až budeme na místě,« prohodila útěšně Maria Magdalena.

Útěcha ale byla určená více jí samotné než Ananiášovi, který šel zpříma před ní.

»Nepotřebujeme žádná jiná znamení než ta, která nám dává Pán. Vím, že jsme na správné cestě!«

Pro Marii Magdalenu však byla tato cesta velmi těžká. Nemohla jít už tak statným krokem jako dříve.

»Buď klidná a neměj obavy, brzy budeš u cíle. Tvůj pozemský život spěje ke konci. Pak budeš smět prožívat radosti Světla!«

Tak to útěšně zašeptalo kolem ní. Před ní se v jemných, pestrých kruzích snášely světelné paprsky. Chladivé ruce ji vedly a podpíraly, aby mohla jít jistěji. Přesto jí čelo pokryl studený pot. Bodavá bolest v levém boku ji často přinutila, aby si odpočinula. Nemohla už téměř dál.

»Ananiáši, vydej se za Pavlem sám, já nemohu jít tak rychle.«

»Jestliže nás hledají, chytí tě, Maria Magdaleno.«

»Pak je to Pánova vůle, že musí napřed potkat mě, než se dostanou k jeho vyvolenému. Chci sloužit až do konce!«

Její síla se projevila ještě jednou. Na nohou ji ale držela už jen vnitřní, duševní síla. Tělesné síly byly vyčerpány. Její hodina nadešla.

Ananiáš ji zavedl do nedaleké jeskyně, která chránila před drsným větrem a měla nádhernou slunečnou polohu. Výhled na výšiny Antilibanonu, zvedající se nad nekonečnými dálkami, uchvacoval svou krásou.

Maria Magdalena však z toho už nic neviděla.

Sklonila hlavu, suchá horkost se střídala s mrazivým chvěním. Toužila po klidu a chladném nápoji. Poprvé po dlouhé době potřebovala sama utěšující lidské slovo a pomocnou ruku. Její život byl již dlouho zasvěcen jen službě jiným, nikdy nepomyslela na sebe. Proč ale Pán dopustil, že je teď tak slabá a že dohasíná? V čem se dopustila chyby? Tato otázka trápila její duši.

Ananiáš připravil lůžko. Přichystal všechno tak dobře, jak jen mohl, a slíbil, že brzy přinese jídlo a džbán vody. Hodlal se totiž vrátit do Damašku, aby přivedl pomoc.

»Ananiáši, mysli na Pavla, nemysli na mne! Brzy přijde má hodina. Pavel má ale svůj úkol ještě před sebou!«

Ananiáš přikývl a položil jí ruku na hlavu. Její tělo se uvolnilo a naplnil ji velký klid. Jeskyni zalila světlá záře a nad nemocnou se sklonila tvář zářivého Božího posla. Ze světla vycházely jemné paprsky. Stále více sílily, až se z nich utvořily zářivé schody vedoucí vzhůru do nejvyšších, nejsvětlejších výšin.

Radostně a jásavě zněly hlasy shůry. Kolem ní se objevily zářící, jasné tváře. Byly jí milé a dobře známé, a přece vzdálené a posvátné.

Kolem ní opět zavanula vůně bílých pomerančových květů a probudila v ní vzpomínky na vzdálenou horkou zemi, v jejímž třpytivém písku si u jejích nohou hrálo dítě. V tomto obrazu bylo tolik pozemského štěstí! Představoval vzpomínku na překrásnou dobu mládí. Pak opadaly květy ze zlatých větví a proud ji na svém stříbrozeleném hřbetě zanesl ve zlatém člunu k zemi, na níž spočívala pěst temné moci. A opět u ní bylo toto dítě, jasné jako slunce.

Pak zašuměl mírný vítr pouště. Stála před branami bílozlatého města. Nad ním planulo Světlo zářivější než světlo slunce a z něho na ni hleděla bílá tvář.

»Já, Is-ma-el, tě vedu!« ozvalo se z jejích úst.

A Maria Magdalena viděla zářící řadu bílých komnat, vlnící se palmové zahrady a zlaté sály. Otevíraly se před ní překrásné síně postavené v podobě umělých jeskyní, v nichž pobývali blažení lidé. Bylo to sedm posvátných síní, každá v jiné barvě, ale vždy v nich spatřila ony podivuhodné postavy se zářícími obličeji svědčícími o vnitřní zralosti. Byla mezi nimi jen jediná žena, zahalená do závoje, nejzářivější, nejčistší z postav. Podobala se květině, která se právě rozvila.
[3]

V sedmé síni bylo bílé světlo, které oslňovalo oči. Z této bílé záře zářila už jen jediná postava – bíle oděný muž s mečem a jiskřícím náramkem. Na oděvu měl obraz holubice, z jeho očí vycházelo zlaté světlo. Ukázal vzhůru a pravil zvučným, lahodným hlasem: »Shledáme se.«

Před očima Marie Magdaleny zaplanul světlý kruh a pak již tohoto Zářícího neviděla. –

Maria Magdalena usnula dlouhým, posilujícím spánkem. Ananiáš odešel, aby přivedl pomoc a posilu.

Bylo však určeno, aby zakončila svou pouť osaměle, tak jako ji kdysi osaměle začala, když hledala Pána.

Horečka polevila a bolesti způsobené zlomeným žebrem jí byly odňaty. Opět viděla obrazy. Její duch se spojil se Světlem. Teď už nebyla osamělá. Snesly se k ní světlé ženy a občerstvily ji duchovní potravou.

Opět k ní proudila síla čistoty. Ale této síly se jí nedostalo prostřednictvím líbezné panny Irmingard jako tehdy, když Ježíš, Boží Světlo, pobýval ještě na zemi; tentokrát bíle planoucí Lilie, zářící a skrytá v lůně svatého Grálu, vysílala jenom své světelné proudy. Plynuly všemi sférami dolů do zahrad čistých duchů, do třpytící se stříbromodré síně, v níž čekala Ježíšova matka, až bude moci začít působit. A její světlá postava sestoupila dolů k Marii Magdaleně.

»Tak jako ty jsi byla se mnou, tak jsem teď já s tebou,« sdělila jí.

»Přináším ti ze zdroje života sílu čistoty, kterou sis vytoužila jako to nejvyšší. Pomůže ti při vzestupu. Opusť svět lehce, protože tě očekávají radosti vyšších říší!

Všechno je jediný let v koloběhu Božského dění a bytí. Vše je úplně jiné, mnohem krásnější, bohatší a posvátnější, než se lidé domnívají. Jak velká a přesahující lidské chápání je v prastvoření hojnost toho, co bylo stvořeno, tak velký připadá duchu vynořujícímu se ze hmotnosti nejnižší stupeň později stvořených úrovní, jež obývají blažení lidští duchové společně s mnoha jinými světlými formami, které ještě vůbec neznáte a neumíte je pojmenovat.

Až vstoupíš do věčnosti, teprve pak si uvědomíš, jak daleká je cesta až k Bohu!«

Duše Marie Magdaleny se uvolnila, vyprostila se ze své pozemské schránky a stoupala vstříc Marii z Nazareta. Ta kráčela po jemné stezce poseté růžemi. Mírně sklonila svou něžnou hlavu a její bílý šat ozářil věnec světla.

»Uvidíš Ježíše,« řekla, »a Toho, který ještě přijde. Tomu budeš později na zemi sloužit. Teprve pak se uzavře kruh tvého putování, tak jako tato smrt uzavírá kruh tvého nynějšího pozemského života, neboť duch prochází dalekými cestami.«

Světlá nitka se napjala vzhůru až k prasknutí a pak se přetrhla.

Duše Marie Magdaleny se volně vznášela vzhůru do stále většího jasu, až v jasné záři zlaté brány spatřila Ježíše, zjasnělého Syna Božího, tak, jak se jí zjevil po své smrti. Uchopily ji světlé proudy a zanesly ji na světlý ostrov, kde měla pobývat dlouhou dobu.

DOZNĚLO

PODIVUHODNÉ ZNĚNÍ Z VESMÍRU.

VIDOUCÍ ODKLÁDÁ PERO,

DOKUD K NĚMU ZNOVU NEDOLEHNE

VOLÁNÍ ZE SVĚTLA!

POZNÁMKY

[1]
Vysvětlení takových dějů na základě zákonů stvoření lze nalézt v díle »Ve světle Pravdy« – Poselství Grálu od Abd-ru-shina.

Hrubohmotné pozemské tělo člověka se může harmonicky spojit jen s vyvinutým lidským duchem pozdějšího stvoření, takže duch může jeho prostřednictvím působit ve hmotnosti. Bezprostřední spojení pozemského těla s vyšší úrovní, v tomto případě s duchem z prastvoření, tedy s jedním z prastvořených, samozřejmě není možné. Může k němu dojít pouze za pomoci Světla a při pečlivé přípravě ze Světla, která zeslabí překážky bránící spojení. Bez pomoci ze Světla by takové spojení nebylo vůbec možné a nastal by určitý druh zkratu, který by tělo usmrtil. Při zkratu přeruší ohromný tlak spojení s pozemským tělem, což se rovná pozemské smrti.

Čtenářům, kteří by chtěli namítnout, že Krišnův prastvořený duch přece – jak vyplývá z vyprávění – vstoupil do připravovaného těla již při vtělení, a proto by muselo k tomuto zkratu dojít už tehdy, doporučujeme přečíst si v Abd-ru-shinově Poselství přednášku »Pohlavní síla a její význam pro duchovní vzestup«, kde najdou vysvětlení.

Dokud tělo nedozrálo, chybělo vtělenému prastvořenému spojení jeho prostřednictvím s vnějším světem. Duch nemohl zářit skrze tělo, protože tělo působí během dětství jako izolační vrstva. Teprve nastupující pohlavní síla spouští mosty vedoucí k vnějšímu světu, vytváří tedy spojení s ním, takže vtělený duch pak může zevnitř prozařovat pozemské tělo.

To byl okamžik, kdy Krišna opět navázal s prastvořením bezprostřední kontakt a kdy niterně prožil jeho návštěvu. Jeho duch mohl prozářit tělo a přijímat záření z prastvoření. Tím jeho tělo poprvé prožhavil ohromný tlak, na jaký nebylo zvyklé. Protože však byl Krišna z určení Boží vůle pečlivě připravován, došlo jen k přechodnému bezvědomí a k ochromení jeho hrubohmotného těla.

U pozemských těl, jež mají splnit takový neobyčejný úkol, vyvíjejí vyšší bytostní pomocníci zvláštní spojovací vrstvu, která je viditelná i hrubohmotně a má schopnost snést nesmírně velký tlak a ochránit tak tělo.

Tato fakta čtenáři pomohou vysvětlit, jakým způsobem se přesně splnily zákony stvoření i při této události, kterou Krišna prožil ve čtrnácti letech, kdy tělesně dozrál. Vyšším tlakem, který zevnitř vykonával vtělený duch z prastvoření, byl proces zrání urychlen o několik let.

[2]
podle našeho počítání času začátkem září

[3]
Maria Magdalena viděla u Abd-ru-shina Nahome, jejíž pozemskou matkou kdysi byla jako Aloe.

OBSAH

Svazek I

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

KNIŽNÍ ŘADA »ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ«

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Maria

Život Ježíšův na zemi

EFESUS

Život a působení připravovatele cesty Hjalfdara v předhistorické době

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Život a působení připravovatele cesty v Íránu

LAO-C’

Život a působení připravovatele cesty v Číně

BUDDHA

Život a působení připravovatele cesty v Indii

MOHAMED

Život a působení připravovatele cesty v Arábii

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

Svazek I:

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

Svazek II:

Atlantis

Říše Inků

První pozemské splnění ze Světla: Abd-ru-shin

1. Perští rodiče

2. V říši Ismánů

3. Vyvolený národ

Druhá milost ze Světla: Kassandra

Jan Křtitel

Potřetí se sklání Boží Láska: Ježíš z Nazareta

Svazek III:

První díl: Usilování o Pravdu

1. Egypt

2. Nemare

3. Faraóni

Druhý díl: A když přišlo Slovo Pravdy!

1. Neznámé ze života Syna Božího Ježíše

2. Apoštolové

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

I

Vydalo nakladatelství Defensor pacis, Brno

v roce 2017.

Toužíte být skutečně člověkem a opravdově hledáte? Pak jsou tyto životopisy právě pro Vás. Napsali je ve 30. letech dvacátého století lidé obdaření mimořádnými schopnostmi žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu »Ve světle Pravdy«, na Vomperbergu v Tyrolsku. Spolu s ním zde působila jeho manželka, paní Maria, i slečna Irmingard a rovněž celá řada význačných osobností.

Abd-ru-shin, což v překladu znamená Syn Světla, žil na zemi již jednou v 1. pol. 13. stol. př. n. l. jako arabský kníže. Vládl mocné říši Is-Ra v oblasti horního toku Nilu a přijal k sobě Nahome, jak se slečna Irmingard jmenovala za svého tehdejšího života. Paní Maria, jeho část pocházející rovněž ze Světla, se vtělila na zemi jako Kassandra v maloasijské Tróji o něco později. Životopisy nám tak umožňují pochopit široké duchovní souvislosti mezi událostmi v dávné minulosti a v dnešní době.

Když se na zemi narodil Syn Boží Ježíš, byla to další milost: již potřetí se sklonila Boží Láska. Ježíšova osobnost a působení se nám teprve díky těmto pravdivým líčením vycházejícím ze skutečnosti vyjevuje v plné vznešenosti a důstojnosti.

Výstražným mementem je pro nás Atlantis, jež se vinou svých obyvatel potopila za den a noc… Naopak říše Inků, řízená zákony, které byly v souladu s činností stvoření, přetrvala tisíciletí.

Světlo dávalo v průběhu dějin připravit v různých zemích pomocníky, aby duchovně pozvedli národ a přivedli ho na cestu k výšinám: Hjalfdara, Zoroastra/Zarathuštru, Lao-c’a, Buddhu i Mohameda. Jejich boj o Pravdu má mnoho společných rysů s českým dějinným úsilím o život podle Božího zákona.

Všechny cesty by dnes měly vyústit do velké cesty světla, která přímo a bez oklik vede vzhůru k Pravdě, k Jedinému, Věčnému. Stojí na ní obrovská světlá postava – Ten, na něhož odkazovali všichni připravovatelé cesty. Je to Saošjant, zářící hrdina Íránců, Maitréja Indů, Mahdí Arabů, židovský Mesiáš i ten, na něhož upozornil sám Ježíš jako na »Ducha Pravdy«, který má přijít.

Přinesl lidstvu poslední záchranu a pomoc
v Poselství Grálu »Ve světle Pravdy«,
osvobození z temnot, ale i třídění duchů a soud
nad nimi. K němu vedou všechny cesty,
je cílem, věčně živým křížem Pravdy.