Z DOZNĚLÝCH
TISÍCILETÍ

MOJŽÍŠ

ŽIVOT ABD-RU-SHINŮV

NA ZEMI

MARIA

ŽIVOT JEŽÍŠŮV

NA ZEMI

Z DOZNĚLÝCH
TISÍCILETÍ

V Abd-ru-shinově blízkosti přijal člověk
obdařený mimořádnými schopnostmi,
který k tomu byl povolán

PŘEDMLUVA NAKLADATELSTVÍ

TATO KNIHA je součástí knižní řady »Zaváté doby se probouzejí«, která informuje, jak se lidstvu během jeho dějinného vývoje dostávalo bezprostředních pomocí ze Světla a jak z něho bylo duchovně vedeno.

Ze seznamu všech svazků uvedeného na konci knihy vyplývá, které významné historické osobnosti se podílely na tomto rozsáhlém koloběhu dění.

Knihy vznikly ve 30. letech dvacátého století pozoruhodným způsobem. Jejich obsah byl duchovně přijat, nebyl vymyšlen. Ve stvoření se totiž nic neztrácí, ale všechno živé dění zůstává nesmazatelně zachováno. Schopností přijmout a zaznamenat obsah jednotlivých spisů byli obdařeni povolaní žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu »Ve světle Pravdy«. Z toho důvodu neuvádíme ani jejich jména.

Spisovatelé sledovali vždy zcela určité vývojové linie událostí. Protože každý z nich si všímal linie jiného druhu, je někdy určitá událost vylíčena z různých zorných úhlů.

Nezaujatý čtenář může sám v sobě prožít, že obsah knih odpovídá skutečnosti. Vyciťuje, že autory při jejich tvorbě nevedla fantazie, ale skutečné dění, které procitlo z tajuplného mlčení. S úžasem, možná i hluboce pohnut pozoruje, jak se zvedají závoje zakrývající velikou, významnou minulost. Získává tak široký duchovní přehled a dospívá k poznání souvislostí od minulosti až po dnešní dobu.

Děje popisované v jednotlivých svazcích se odehrávaly na zemi i mimo ni. Jejich výklad podává z hlediska zákonů stvoření logicky a bez mezer Abd-ru-shinovo dílo »Ve světle Pravdy«.

Abd-ru-shin čtenářům rovněž připomněl:

»Ve všech knihách, které smíte poznat a které vám podávají zprávy ze zavátých dob, je vám zřetelně a jasně ukázáno, jak mají lidé žít a jak musí jednat, aby měli úspěch.

Účelem toho, že vám to všechno smí být dáno, není pouze obohatit vaše vědění, ale ukázat vašemu duchu opět cesty, po kterých musí jít, aby postupně dospěl k poznání.

Na prožití jiných lidí je vám ukázáno, co vám Poselství zvěstuje a co od vás požaduje.«

V knižní řadě jsou zastoupeny osobnosti pocházející z mnoha různých oblastí. I to lze snadno pochopit.

Poznáme-li totiž učení všech těchto mudrců – počínaje Hjalfdarem (kniha Efesus) až po Krišnu, Zoroastra, Laoc’a, Buddhu, Mohameda a ještě mnoho jiných – v podobě, jakou jim kdysi dali, zřetelně vidíme, že pozemské lidstvo bylo duchovně vedeno ze Světla jednotným způsobem,

Abd-ru-shin o tom ve svém odkazu píše:

»Kdyby lidé po tisíciletí nejednali vždy tak, jak jednají ještě dnes, kdyby všechno, čeho se jim dostalo ku pomoci, stále znovu nepřekrucovali, aby to přizpůsobili svým lidským názorům a pozemským přáním, bylo by nyní zde na zemi jen jedno jednotné učení, vycházející z vůle Boží. Neexistovalo by tolik různých vyznání.

Všechna učení, která dosud přišla na zemi, by společně tvořila jen jediný stupeň k podstavci, na němž má spočinout Pravda, jak to bylo v mnoha zaslíbeních lidem často zvěstováno.

Nebyly by rozdíly ve výkladech a tím méně v učeních samých!

Neboť všechna učení byla kdysi Bohem chtěna, byla přesně přizpůsobena jednotlivým národům a zemím a zformována zcela podle jejich tehdejší duchovní zralosti a vnímavosti.

Všechna učení původně vedla ve zcela přímém směru k Pravdě, kterou nacházíte v Poselství.

…Ti, kdo jednotlivá učení přinesli, byli připravovateli cesty pro samotné Slovo Pravdy.«

VIDOUCÍ OTEVÍRÁ ŠIROCE OČI A ZŘÍ.

PŘED JEHO ZRAKEM VYSTUPUJE ŽIVOT,

KTERÝ SE NESMAZATELNĚ VRYL

DO KNIHY TOHOTO VELIKÉHO STVOŘENÍ.

NASTAL SOUD NAD EGYPTEM

MOJŽÍŠ

IZRAELSKÝ LID byl podroben mocnému. Sloužil mu, jen aby si zachoval život. Jeho život ale nebyl důstojný člověka. Žhavé sluneční paprsky každý den jako dech pekla sužovaly na polích vysušená těla tisíců lidí. Představovaly jen část útrap, které museli snášet při krušném otročení. Navíc nad každým obnaženým, shrbeným hřbetem svištěl dozorcův bič.

Jeho svištění bylo jediným zvukem, který synové Izraele ještě vnímali, když s tupou odevzdaností vykonávali svou těžkou práci.

Izraelitům vládl bič, před kterým se třásli dokonce ještě i umírající a jehož rány nemilosrdně dopadaly na všechny, kdo dost nechvátali s prací.

A ruka držící bič byla jen nástrojem právě tak slepým jako bič sám. Nad ní ale stál člověk ztělesňující Egypt, jak ho znal Izrael: surový, tvrdý a neúprosný! Byl to faraón. Projevil vůli pokořit celý národ a učinit z něj otroky, a přál si zdeptat jej prací a důtkami. Zabíral příliš mnoho místa! Faraón dal zahnat Izraelity do jejich příbytků, do bídných, zatuchlých chýší, kde se tísnili natolik, že by se v nich snad zadusili. Vydrželi to však. Muži byli nuceni pracovat, dozorci je týrali a bičovali. Mnoho jich zemřelo, podlehlo nesnesitelnému útlaku, ale většina vydržela. Izraelitů nesmírně rychle přibývalo a faraón v nich spatřoval neustále vzrůstající nebezpečí. Proto v jeho hlavě uzrál nový plán: přikázal zabít všechny novorozené chlapce.

Po tomto rozhodnutí začalo jeho úsilí zničit izraelský lid pomalu slábnout.

Pro faraóna pracovaly jeho nástroje. Pochopové vnikali do chýší zotročených lidí, s chladnou bezcitností rvali naříkajícím matkám z náručí chlapce, které chtěly poprvé nakojit, a zabíjeli je. Jejich křik nepronikl za hranice izraelské čtvrti. Nikdo jej neslyšel, nejméně pak faraón! Žil v klidu a pohodě ve svém paláci a užíval všech příjemných stránek svého bohatství a moci.

Nikdy nepoznal život lidu, který zotročoval. Obával se, že kdyby jej nepotlačoval, mohl by brzy získat početní převahu nad jeho národem a stát se pánem Egypta. Jeho cílem bylo zabránit tomu. Mohl by sice Izraelity vyhnat ze země, nepřipadalo mu to však moudré, protože jejich práce zabezpečovala blahobyt celé země! Pokud byl schopen je ovládat, byla mu jejich práce vítaná.

Před hosty faraón o svých plánech nikdy nemluvil, protože to pro něho bylo příliš samozřejmé. Když se někdo zmínil o izraelském lidu, dal vždy několika slovy najevo, že se nudí, a host zmlkl. Jen své dceři, asi dvanáctiletému děvčeti, které něžně miloval, o něm někdy vyprávěl jako o vetřelci, jehož je nutné bedlivé hlídat. Myslel si, že již teď musí svému dítěti připomínat, co musí vědět, až se ujme vlády, protože Juri-cheo jednou měla být vládkyní Egypta.

Těšil se z její zralosti a smál se, když odporovala jeho názorům. Hladil ji po lesklých, sytě černých vlasech a s potěšením sledoval, jak půvabně vystupuje v roli následnice trůnu. Obdivoval jistotu, s jakou volila šperky ke svým oděvům, a nedokázal jí odepřít žádné přání. Jeho láska k ní bylo to jediné, co mu zkrášlovalo život. Všechny poklady, které vlastnil, byly určeny pro Juri-cheo. Nemyslel na to, že kvůli dceři začal být chamtivý. Před Juri-cheo musel ustoupit dokonce i jeho syn, který jako prvorozený měl nárok na trůn. Pro jediný děkovný pohled jejích jasných očí se musely trápit tisíce Izraelitů. Když se jeho modla usmála, faraón zapomněl na všechno.

Juri-cheo žila, aniž věděla, k jakému neštěstí zavdala příčinu. Byla ještě úplné dítě, a přesto se již rozvíjela jako něžný květ. Její oči často mívaly zasněný výraz, jaký můžeme spatřit u hledajících lidí, kteří sami sobě nerozumí. Když trochu houpavým krokem procházela komnatami paláce a přitom na ní tiše cinkaly šperky a hedvábí jejího roucha tajemně šustilo, úplně na sebe zapomínala. Připadalo jí, že se vznáší nad zemí, ztrácí spojení se vším a stojí nad mocným děním, které k ní vztahuje hledající ruce a marně se ji snaží uchopit.

Jakmile se vrátila do skutečnosti, zasmála se a prudkým pohybem setřásla poslední rozpaky. Obyčejně si pak dala přivést koně a do sytosti se na něm vydováděla.

JEDNOHO DNE ležela Juri-cheo na svém oblíbeném místě, lůžku pokrytém kožešinami, a naslouchala zpěvu svých služebnic. Ležela nehybně se zavřenýma očima, jako by spala. V půlkruhu kolem ní seděly na podlaze otrokyně a hrály a zpívaly písně své vlasti, ve kterých se chvěla touha a stesk po domově…

Náhle prudce zvedla ruku, až náramky, které na ní měla, zacinkaly. Vyskočila.

Služebnice rychle vstaly a čekaly oddaně na její rozkazy. Netrpělivě zatleskala: »Moje nosítka! Chci se vykoupat!«

Otrokyně beze slova odběhly z místnosti, přinesly závoje a zahalily jí jimi hlavu. V doprovodu svých žen pak Juri-cheo rychle prošla komnatami, sestoupila po schodišti a přes nádvoří s mramorovým povrchem, pestrými kamennými kašnami a sochami zdobenými zlatem dorazila k velké bráně paláce. Tam na ni čekali čtyři vysocí svalnatí otroci s drahocennými nosítky, která zdobily drahokamy zasazené do zlata. Lámaly se v nich sluneční paprsky, takže se jedinečně třpytily a jiskřily. Sedátko pokrývaly purpurové polštáře a zlatem protkávané podušky.

Juri-cheo rychle vklouzla do nosítek a jedna ze služebnic spustila těžké vyšívané závěsy, aby dovnitř nemohl nahlédnout nikdo nepovolaný. Nosiči zvedli vzácný náklad a pravidelným krokem se ubírali ulicemi směrem k Nilu. Jakmile lidé spatřili nosítka, ustupovali stranou, aby uvolnili cestu faraónově dceři, v níž viděli svou budoucí panovnici.

Slunce již stálo vysoko na obloze a pro Juri-cheo bylo vlastně na koupání pozdě. Podle přání faraóna, který stále pečoval o její zdraví, se měla chránit před úpalem. Nil však vydával blahodárný chlad. Místo, kde dala Juri-cheo zastavit, bylo chráněné před zraky lidí. Břeh lemovalo po obou stranách husté rákosí a zůstalo na něm volné pouze malé místečko, kam se Juri-cheo vždy uchýlila. Nyní vystoupila z nosítek, pokynula své družině, aby zůstala na místě, a vydala se k řece.

Uvolnila závoje, až spadly na zem, na okamžik se zastavila, sepnula ruce za hlavou a naslouchala. Náhle zbystřila pozornost a přistoupila o krok blíž k rákosí. Teď si byla jistá, že se nepřeslechla. Rychle pospíchala do hustého porostu, rozhrnovala dlouhá stébla a vtom cosi zašustilo, až polekaně uskočila. Před ní se objevilo děvče snědé pleti a zděšeně na ni hledělo široce otevřenýma očima.

»Kdo jsi?« zeptala se Juri-cheo děvčete.

Děvče se jí úzkostlivě vrhlo k nohám.

»Ó kněžno, nezabíjej ho, nechej ho žít,« vzlykalo.

Juri-cheo udiveně zakroutila hlavou. »Koho? O kom to mluvíš?«

Pak se zarazila, protože rákosím pronikl hlasitý pláč. Pohnula se, snědé děvče jí ale objalo kolena.

»Paní,« prosilo úzkostlivě. Juri-cheo se proti své vůli otřásla. »Nech mě!« Děvče kleslo stranou a sténalo.

Faraónova dcera zamířila směrem, odkud se neustále ozýval pláč. Zastavila se před košíčkem, který napůl plaval ve vodě. Jediným pohybem si povytáhla roucho, vstoupila do bahna a sehnula se pro košík. Přitáhla jej blíž, uchopila a zvedla jej. Jediným skokem se vrátila na pevnou zem a přitiskla si košík pevně k hrudi. Už v něm bylo ticho. Hbitě se prodrala rákosím a dostala se opět k děvčeti. Nevšímala si ho ale, klekla si a otevřela košíček.

»Ach,« vydechla udiveně. V košíku leželo dítě a tmavýma očima jí hledělo do tváře. »Jak je milé,« zašeptala tiše.

Děvče zvedlo hlavu a udiveně naslouchalo, jeho vzrušení vystřídal nechápavý údiv. Přesto se neodvážilo k Juri-cheo přiblížit.

Egypťanku dítě zcela zaujalo. Když pozorovala bezmocného tvorečka, cítila lítost i bolest. Pak si vzpomněla na děvče a obrátila se k němu: »To je tvé dítě?«

»Ne, to je můj bratr,« vysvětlovalo děvče a znovu úpěnlivě prosilo: »Nechej mi ho, kněžno, nezabíjej ho!«

»Já že bych ho měla zabít?«

»Kněžno, zabíjejí všechny novorozené chlapce Izraele. Zabijí i jeho, jestliže ho najdou!«

Juri-cheo pochybovačně zavrtěla hlavou.

»Ano, je to tak, kněžno!« dodalo děvče ještě naléhavěji.

»Jak se jmenuješ?«

»Mirjam – a on se jmenuje Mojžíš.« Mirjam ukázala na dítě.

»Takže, Mirjam, nikdo mu neublíží, budu ho chránit.«

Mirjam zděšeně vztáhla ruce po dítěti.

Juri-cheo ale uchopila košík pevněji. »Nechám si ho, Mirjam, ničeho se neboj. Pověz své matce, že Mojžíše ochráním, a« – na chvíli se odmlčela – »někdy se na něho budeš smět podívat. Jen přijď ke mně do paláce.«

Mirjam se dlouho pronikavě dívala na faraónovu dceru. Svýma předčasně zralýma a hlubokýma očima, které získaly svůj výraz vlivem utrpení, na něž se musela dívat od nejútlejšího dětství, zkoumala, jestli Juri-cheo mluví pravdu, Juri-cheo tento pohled vydržela. Pozorovala v něm úzkost, nedůvěru, probouzející se naději i úsměv, který se nakonec objevil i na tváři Mirjam. Juri-cheo jí přátelsky pokynula a celá šťastná a zářící pospíchala se svým nálezem za služebnictvem. Nevěnovala pozornost udiveným pohledům a nastoupila do nosítek.

»Rychle zpět!« poručila a otroci se dali do klusu.

OD TOHO DNE byla Juri-cheo jako vyměněná. Žila pro dítě, pečovala a starala se o ně, jako by Mojžíš byl její vlastní syn. Faraón jí to s úsměvem dovolil, protože to pokládal jen za rozmar svého miláčka. Juri-cheo byla chytrá a uměla před otcem skrýt lásku k chlapci. Věděla, že faraón žárlí na všechno, čemu věnuje víc pozornosti, než on sám považuje za nutné.

Navenek byl Mojžíš pro faraónovu dceru jen hračkou, jakmile s ním však byla sama, zahrnovala ho veškerou vlídností, jaké byla schopna. Proto vyrůstal v prostředí plném lásky. Každý s ním jednal dobře, ale dívali se na něho stejně jako na některého psíčka Juri-cheo.

Mirjam zpočátku přicházela často, pak stále řidčeji. Nakonec na svého bratra zapomněla a ani doma o něm už nemluvili. Když byl Mojžíš starší, dostal na přání Juri-cheo nejlepší učitele. Velmi toužil po učení a projevoval takovou chytrost, že Juri-cheo na něho byla stále hrdější. Mojžíšovi se při každé příležitosti všichni obdivovali jako zázračnému dítěti. Faraón se bavil jeho veselými odpověďmi a předváděl ho svým hostům jako přídavek k zábavě.

Juri-cheo toto předvádění nenáviděla. Bála se, že chvála, kterou Mojžíše tak ochotně zahrnují, v něm vyvolá ješitnost.

A když se u něho skutečně projevila určitá povrchnost, snažila se jí čelit přísností. Ta se ovšem minula cíle. Mojžíš byl i nadále bezstarostný, a když si s ním jednou vážně promluvila, smál se. Nakonec se rozhněvala.

»Poslyš, Mojžíši,« řekla prudce, »nechci, abys důvěřoval všem lidem. Škodí ti to.«

»Nejsou snad všichni dobří?«

»Jsou dobří jen proto, že se k tobě já chovám dobře. Kdybych jednou odešla a ty bys zde zůstal sám, vyhnali by tě nebo tě snížili na nejobyčejnějšího otroka. Teď jsem tady já, abych tě chránila. Později se budeš muset chránit sám, a proto musíš být chytrý a opatrný!«

Mojžíš ji vyslechl, ale nerozuměl jejím obavám. Juri-cheo ho proto přitáhla k sobě na podlahu. Oba seděli na měkkých kožešinách a Juri-cheo vyprávěla chlapci o jeho původu, o jeho lidu i o tom, jak ho kdysi zachránila.

Mojžíš napjatě naslouchal. Visel jí očima na rtech a zvolna začal chápat. Na čistém chlapcově čele byla patrná hluboká vážnost. Poděkoval Juri-cheo tím, že se k ní něžně přitulil. Uklidnila se a byla šťastná. Shrnula mu tmavé kučeravé vlasy nazad a pak ho poslala pryč. Bála se o Mojžíše víc, než si sama přiznávala, a vymýšlela plány, jak by ho mohla uchránit před vrtkavou náladovostí svého otce. Věděla, že svým vysvětlením v něm probudila hlas, který už nikdy neumlkne, hlas, v němž zněl věčný rytmus izraelské krve. Mojžíš se teď může stát nepřítelem jejího národa; až bude starší, mohl by dokonce pomýšlet i na jeho zničení. Zasvětili ho do mnoha věcí a bystrým pohledem poznává, co se u nich děje. Juri-cheo se zachvěla při představě, jak Mojžíš rozpoutává hrůzu a smrt a ty zachvacují její národ. Zapomněla, že je ještě chlapec, a viděla ho před sebou hrozivě stát jako mstitele jeho lidu.

»Proč jenom jsem mluvila? Cožpak ho miluji víc než svůj národ?«

Juri-cheo se už nikdy před Mojžíšem nezmínila o jeho původu a Mojžíš se na něj nikdy nezeptal. Čím ale byl starší, pozorovala Egypťanka i jeho hněv a starost o Izrael. Trpěl se svým lidem, který vídal velmi zřídka, a pohrdal zbabělostí, s níž snášel život v zajetí.

Mojžíš byl hrdý a panovačný. Neznal žádného člověka, kterému by se slepě podřídil. Jeho vůle bezmezně vzrostla. Žil pod ochranou faraónovy dcery a nikdo se mu neodvážil odporovat. Vyrostl z něho vysoký, štíhlý mladík s chytrýma, oduševnělýma očima, jež se často měkce a zasněně dívaly do dálky, jako by očekávaly zázrak. Kolem rtů se mu objevoval rys, který znala a chápala pouze Juri-cheo. Často se tak projevovala potlačovaná hořkost, většinou tehdy, když byl palác v největším lesku.

Mojžíš se toulal sály, sledoval spěch otroků a prohlížel si drahocenné dary od hostů uschovávané v klenotnicích. Štíhlou rukou přejížděl po látkách protkávaných zlatem, přebíral se ve vybraných drahokamech, až ji náhle sevřel v pěst a s gestem odporu ji odtáhl. Na mladíkově čele, ještě před chvílí hladkém, se vytvořila od kořene nosu svislá, hluboká vráska. Zamračeně hleděl na klenoty, na nahromaděné bohatství, které zde leželo bez užitku, zatímco národy hynuly v chudobě a bídě. Mojžíš se vzchopil. Vyběhl ven a utíkal pryč, až téměř bez dechu klesl někde na nádvoří nebo na schodišti. Jeho vzrušení pomalu opadávalo, oddechoval volněji a konečně se vrátil do paláce. Dělával si sám sobě výčitky, snažil se v podobných okamžicích ovládnout, ale jeho hněv byl pokaždé silnější.

NA NÁDVOŘÍ PALÁCE vjeli poslové jednoho knížete. Služebníci je uvedli k faraónovi. Sotvaže je spatřil, celý potěšený vstal. Poznal je podle jejich oblečení. Poslové se hluboce uklonili, a když jim faraón netrpělivě pokynul rukou, sdělili mu:

»Vznešený faraóne! Náš pán a vládce Abd-ru-shin se s velkým průvodem blíží ke tvému dvoru. Posílá ti svůj pozdrav.«

»Kdy Abd-ru-shin přijede?«

»Dorazí brzy po nás.«

Faraón pokynul svému osobnímu otrokovi.

»Ať ihned vyjede sto jezdců naproti Abd-ru-shinovi a doprovodí ho sem!«

Otrok spěšně opustil místnost. Poslům na faraónův příkaz nabídli pohoštění. Zanedlouho se všichni v paláci jen míhali. Juri-cheo dávala rozkazy svým služebnicím a na počest Abd-ru-shinova příchodu se nechala krášlit. Jedině Mojžíš byl klidný, seděl na podlaze a pozoroval pobíhající služebnictvo. Když se nasytil pozorování, vstal a odešel do háje přiléhajícího k zadní části paláce. V tichu, jež ho obklopilo, se opět rozveselil a zapomněl na výsměch, který se ho vždy zmocnil, když sledoval přehnanou faraónovu pohostinnost. Lehce a volně se procházel hájem, všímal si vzácných výpěstků i bujné krásy rostlin a ochutnával ovoce, které bylo všude na dosah ruky.

Konečně se spokojený a s tichou písní na rtech vrátil do paláce, kde ho už hledali. S oblečením a šperky ho očekávali jeho otroci, aby ho ozdobili na počest hosta. Mojžíš se lhostejně podvolil a dal se svléci i obléci. Obdiv, který vzbudil svým zjevem, se ho vůbec nedotkl. Pokynul svým sluhům, aby odstoupili, a klidně odešel do sálu, kde pobýval faraón se svým hostem. Při jeho vstupu přestali rozprávět. Když si faraón všiml pohledu hosta, který zbystřil pozornost, usmál se.

Juri-cheo seděla mezi oběma muži. Při Mojžíšově vstupu se také usmála, zvedla ruku na pozdrav a obrátila se ke svému hostu:

»Abd-ru-shine, to je Mojžíš, jak jsem ti o něm právě vyprávěla.«

Abd-ru-shin upřeně pohlédl na mladíka, který k němu přistoupil. Mojžíš se před ním třikrát hluboce uklonil. Abd-ru-shin položil ruku na čelo a opětoval pozdrav. Jeho velké tmavé oči si vyměnily pohled s Mojžíšem, takže mladík byl okamžitě upoutaný. Mlčky se posadil naproti hostu. Otroci s námahou donášeli do sálu pokrmy na velkých zlatých mísách, přinášeli džbány s vínem, plnili poháry a nabízeli občerstvení.

Mojžíš si v duchu povzdechl – znal faraónovy hostiny trvající téměř celý den. Potají zalétl pohledem k Abd-ru-shinovi, ale celý zmatený sklonil hlavu. Abd-ru-shin ho pozoroval. Mojžíše se zvolna zmocňovalo vzrušení, jaké nikdy nepoznal. Měl dojem, že cítí duševní spojení s tímto cizím knížetem. Ten ho stále víc přitahoval. Zdálo se, že na něho z Abd-ru-shina přechází síla, jakou dosud nepocítil. Jak je možné, že na faraóna tato síla nepůsobí? Tázavě pohlédl na hosta a ten se na něho usmál. Mojžíš byl stále zmatenější. »Je to kouzelník?« prolétlo mu hlavou.

Čekal, že ho Abd-ru-shin osloví. Připadal si jako člověk, který touží po dobrém slově. Abd-ru-shin ho ale neoslovil a nepřerušil všeobecnou zábavu.

»Proč tady vlastně sedím?« pomyslel si Mojžíš. »Nejsem snad šašek a faraónův řečník? Všichni cizinci se baví mou výmluvností, snaží se mě chytráckými poznámkami přivést do rozpaků a jen tento kníže si mě nevšímá. To je chyba! Pozoruje mě sice, ale nemluví se mnou. Pro něho nejsem zábavný, nemohu ho rozveselit, ani mu nejsem sympatický!«

Mojžíš byl stále zamlklejší a faraón na něho vrhal mrzuté pohledy plné nelibosti. Juri-cheo se na něho starostlivě dívala. Zdálo se, že jen Abd-ru-shin nic nepozoruje. Nikdo neuměl číst v jeho mladém obličeji. Jeho rysy byly tak jasné a harmonické, že si každý mohl myslet, že jim rozumí. A přece v nich spočívalo cosi, co nutilo lidi přemýšlet, jakmile se pokusili do nich zahloubat.

Abd-ru-shin byl ještě velmi mladý, ale přesto vládl jednomu z největších afrických národů. Jeho původ zahaloval tajuplný závoj. Nikdy se o tom hlasitě nemluvilo. Tento národ ho přijal za vládce, miloval ho a uctíval jako boha. Abd-ru-shin ovládal nadpřirozené síly. Pozvedly ho na trůn a daly mu ohromnou moc.

Faraón se ho bál, a proto se snažil získat jeho přátelství. Přestože měl sám bohatství i moc, záviděl Abd-ru-shinovi a tato závist byla také jediná věc, která ho ještě trápila. Jistě, sám je mocný, vládne nad životy lidí, kteří pro něho pracují, má velké poklady, ale jakých prostředků musí používat, aby toho všeho dosáhl? Pracoval by pro něho jediný Izraelita, kdyby nad jeho zády nesvištěl bič? Poslouchal by ho sluha, kdyby nebyl otrokem, jehož může dát usmrtit, kdykoliv se mu zlíbí? Podobné otázky si faraón vztekle kladl velmi často.

A Abd-ru-shin? Jak vládne on? Má také nějaký izraelský lid, který dává bičovat? Ne! Má otroky? Ne! Všichni služebníci jsou svobodní a svobodný je celý národ. Přesto všichni žijí jen pro svého knížete, pilně vytvářejí jeho bohatství a milují ho! V čem spočívá moc tohoto člověka, o jehož původu neví nikdo nic přesného? Proč se mu hravě daří to, co jeho, faraóna, stojí mnoho probdělých nocí a čeho musí dosahovat lstí? Klidná, míruplná tvář, tmavé oči s vřelým pohledem – to jsou jeho zbraně, jimiž si podmaňuje národy?

Ve faraónovi se začala probouzet temná nenávist. Jeho nezměrná ješitnost nestrpěla nikoho většího, mocnějšího. Nikdo se to ale nesměl dovědět. Strach z Abd-ru-shina mu bránil projevit své záměry, a proto si nasadil masku, která ho měla oklamat. Slova naplněná přátelstvím, uznáním a láskou měla Abd-ru-shina přesvědčit o jeho upřímnosti. Podařilo se mu oklamat ho? Nic nenasvědčovalo tomu, že by Abd-ru-shin jeho záměry prohlédl. Zdálo se, že je bezelstný a důvěřivý.

Ani Juri-cheo netušila nic z otcových myšlenek. Milovala Abd-ru-shina s veškerým obdivem a netajila se tím. Byl pro ni nedosažitelným ideálem. Věděla, že každý, kdo žije v jeho blízkosti, ho musí milovat, že jeho kouzlu nemůže nikdo odolat. Viděla takovou změnu na Mojžíšovi, kterého změnilo první setkání. Podlehl blízkosti tohoto člověka stejně jako všichni ostatní.

Podivuhodná byla i změna, která se po delším čase stráveném s Abd-ru-shinem projevila na faraónovi. V jeho očích se objevil vřelý lesk a zcela zmizela lstivost, která se, jak se zdálo, skrývala v jeho očích s přivřenými víčky. Spodní ret, stále vysunutý dopředu, se stáhl, a obličej tak ztratil hrubý a brutální výraz. Faraón zapomněl na závist, která se ho zmocnila vždy, když pomyslel na Abd-ru-shinovu moc. Přestal vést vychloubačné řeči a mluvil jednoduše a méně přemrštěně.

Hostina trvala mnoho hodin a o přestávkách do ní tanečnice, kejklíři a hudebníci vnášeli změnu a obveselení.

Mojžíš zde seděl nezúčastněně, jenom občas pohledem zabloudil k cizímu knížeti. Vzpomněl si na svůj lid a zesmutněl. Přepadla ho bolest a tak silně se ho zmocnilo zoufalství, že se stěží ovládl.

»Ubohý, statečný lide,« uvažoval, »co ti umožňuje snášet tyto nesnesitelné útrapy? Doufáš v nějakého zachránce? Neznám tě, neznám zdroj tvé síly a nevěřím v záchranu jako ty. Nikdy se nebudeš moci osvobodit z faraónových spárů.«

Mojžíš se pohroužil do hlubokých úvah a zapomněl na okolí. Ze zamyšlení ho probral měkký, vřelý hlas, který zazněl těsně vedle něho.

»Ty máš starosti, příteli?«

Abd-ru-shin si k němu přisedl. Hlasitá hudba téměř přehlušila jeho slova, takže je slyšel pouze Mojžíš. Podíval se na Abd-ru-shina pohledem, ve kterém bylo poznat, že má skutečně starosti.

»Abd-ru-shine! Důvěřuji ti, protože vím, že jsi dobrý. Mohu ti říci, co mě trápí?«

»Zítra tě vyslechnu. Pojedu s tebou za město.«

Mojžíš vděčně přikývl. Jeho srdce naplnila nesmírná radost. Chmurné myšlenky zmizely. Najednou se mu všechno zdálo být tak lehké, jako by své břemeno naložil na někoho jiného.

V jeho nitru se odehrál zázrak. Poprvé prožil ušlechtilé hnutí nadšení. Jako jasné plameny v něm vyšlehla láska, prožhavila ho, očistila a spálila všechnu strusku. Mojžíš se cítil úplně mladý, mladý a silný! Oči mu blýskaly bojechtivostí. Toto hnutí nepřestalo ani příští den. Když jel klusem na koni po Abd-ru-shinově boku, byly jeho tělo i duše plné síly. Abd-ru-shin s úsměvem sledoval mladíka, jak jede vedle něho a skvěle se drží v sedle. Mojžíš zpozoroval jeho pohled a slabě se začervenal.

»Abd-ru-shine,« řekl, »dnes mě vidíš úplně jiného. Už nejsem snílek a člověk nemocný touhou po domově, který tě včera prosil o pomoc. Od chvíle, kdy jsem ti pověděl o svém trápení, mě trápení opustilo. Nikdy jsem nebyl tak veselý, tak mladý a silný jako dnes!«

»Co tě trápilo, Mojžíši?«

Mladík sklonil hlavu.

»Pane, toužil jsem po lásce, po nějakém obsahu! Ptal jsem se po smyslu svého života a nenacházel jsem jej.«

»A myslíš, že jsi jej nyní našel?«

Mojžíš se napřímil.

»Ano!«

Abd-ru-shin neodpověděl, i když na něho Mojžíš tázavě pohlédl. Mlčel.

»Abd-ru-shine!« prosil Mojžíš.

Ten se na něho dlouho mlčky díval. Koně stáli tiše vedle sebe…

»Máš veliký úkol. Je i tvá vůle neochvějná?«

»Pane, ty víš?« zajíkl se Mojžíš.

»Ano, znám tvé přání. Chceš ukázat cestu svému lidu.«

Opět nastala dlouhá pomlka.

»Odkud chceš čerpat sílu k tak velkému úkolu?«

Abd-ru-shinova otázka zněla v uších mladíka jako hlahol mocných zvonů.

»Odkud?«

»Odkud!«

Mojžíš se pohroužil do sebe.

»Izrael věří v neviditelného, mocného Boha,« pronesl konečně.

»A ty neznáš Boha svého lidu?«

»Neznám ho a neznám ani svůj lid. Vidím jen potupu, kterou snáší, a zbytečnost jeho modliteb!«

Abd-ru-shin se opět vědoucně a nevyzpytatelně usmál.

»Kdybys ho zachránil, nebyly by pak jeho modlitby vyslyšeny?«

Mojžíš na něho udiveně pohlédl.

»Ano, já však v jeho Boha nevěřím. Nevěřím ani v egyptské bohy. V jejich blízkosti nevidím a necítím žádnou sílu, nevychází z nich láska. Mohu věřit, jen když mám důkazy!«

»Odkud se ti má dostat síly, kterou potřebuješ ke svému úkolu?«

»Odkud?«

Náhle zajásal.

»Odkud? Od tebe!«

Bez dechu pohlédl na Abd-ru-shina, hrdý na toto východisko.

»Ano,« řekl potom, »ty máš sílu v sobě! Cožpak nejsem touto silou naplněný od chvíle, co tě znám? Neukázala mně můj cíl, nepovzbudila mě a neotevřela mi očí?« Mojžíš se chvěl nadšením.

Abd-ru-shin na něho pohlédl a pak chtěl vědět:

»A odkud mám tuto sílu já?«

»Ty? – Nebyla v tobě, vždy?«

»Je ve mně, protože na mne neustále přechází. Dávám ji dál – tobě, všem lidem. Nemohu však dělat nic, když vidím, jak ji lidé používají k nízkému jednání.«

Mojžíš hleděl na Abd-ru-shina pohnutý a hluboce dojatý. V jeho očích se ukázala dětská důvěra a rty zformovaly několik slov: »Věřím v tvého Boha!«

Abd-ru-shin natáhl ruku a dotkl se mladíkova čela. Zlehka po něm přejel prstem a označil je křížem. Mojžíš setrval v klidu. Těla koní se přitiskla těsně k sobě a vytvořila most mezi oběma muži.

Ještě často cítil Mojžíš na čele Abd-ru-shinův prst…

»Pamatuj na tuto chvíli, až budeš v boji, a důvěřuj Bohu svých otců, neboť je také mým Bohem!«

Mojžíš přikývl. Nebyl schopen promluvit jediné slovo.

Oba jezdci jeli klusem mlčky zpět. Zapadající slunce ozářilo písek pouště a změnilo jej v rudé, třpytivé moře – – pak všechno pohaslo tak rychle, jak se objevilo. Překvapivě rychle se snesla noc.

Příštího dne Abd-ru-shin opustil faraónův dvůr. Odešel a zanechal po sobě pyšný palác pustý a chladný. Ze všech koutů zírala prázdnota. Mojžíš celé hodiny bloudil neklidně palácem. Myslel si, že život bez Abd-ru-shina nemůže vydržet. Vtom si vzpomněl na chvíli prožitou s knížetem a na jeho slova. Opět cítil teplo jeho blízkosti a věděl, že již nikdy nebude sám, protože jeho Bůh je všudypřítomný. Tím získal silnou víru, našel spojení s Bohem. Tyto spojovací nitky ho držely nahoře a přiváděly mu sílu vždy, když o ni prosil.

Juri-cheo nezůstala utajená láska, která Mojžíše tak proměnila. Byla šťastná, když zpozorovala, že její chráněnec má k Abd-ru-shinovi hlubokou úctu. S mladíkem však o tom nemluvila, protože se nechtěla dotýkat jeho nejsvětějších citů. A Mojžíš jí byl za její jemný ohled vděčný. Juri-cheo mu představovala matku i přítele. Byl s ní spjat a jen kvůli ní se ještě zdržoval v paláci, neboť jinak by již dávno byl u svého lidu.

V této době stále znovu vyhledával Izraelity. Hledal lidi, které utrpení přimělo uzrávat. Nacházel je, ale byli už navenek příliš otupělí, než aby dokázali naslouchat jeho slovům, která k nim vřele a soucitně pronášel.

Jednoho dne našel v bídném obydlí své příbuzné. Hubená, téměř vyzáblá žena s šedivými vlasy, to byla jeho matka. A černovlasá žena s velkýma hladovýma očima – jeho sestra Mirjam. Otce nenašel, jen vysokého, kostnatého muže, který se díval na svět právě tak tupě jako lidé trpící spolu s ním. Byl to jeho bratr a jmenoval se Áron.

Mojžíš se stále díval z jednoho na druhého. To jsou lidé, ke kterým patří?

»Ne!« křičel hlas v jeho nitru. »Vždyť je téměř neznáš. Jsou to cizí lidé a ty s nimi nemáš nic společného!«

Pokusil se přehlušit tento hlas, umlčet jej, ale marně. Mojžíš byl od této rodiny vnitřně odtržen. Byl ještě příliš mladý, než aby celou situaci překonal bez duševních bojů. Nebylo proto divu, že si vybavil podobu Juri-cheo. Najednou po ní zatoužil, stejně jako po faraónově paláci, a vyprávěl příbuzným o svých zážitcích. Zpočátku se zájmem naslouchali, ale postupně se z jejich tváří vytrácel spokojený výraz. Koutky úst se jim trpce stáhly a oči se zúžily v úzké štěrbiny. Mrtvou strnulost na Áronově tváři vystřídal záchvěv prudkého hněvu.

Mojžíš nic nepozoroval. Vyprávěl o svém životě, chválil Juri-cheo, jak o něho pečuje, a dokonce i faraóna líčil jako laskavého člověka!

Náhle Áron vztekem celý bez sebe uhodil pěstí do stolu. Mojžíš vyskočil.

»Ven! Ty – ty!« supěl Áron. »Přišels, abys nám vyprávěl o svém životě princátka, aby ses popásl na naší bídě? Stal se z tebe uhlazený pán, Egypťan!« Ječivě se smál a hlas mu přeskakoval vztekem.

Mojžíš byl bledý, ale stál nehybně a naslouchal bratrovým slovům. Zůstal a neodešel. Uvědomil si, jak nesmyslně před chvílí jednal, a rozhodl se, že neodejde dřív, dokud Árona neuklidní.

»Poslouchej, Árone!« řekl, když se konečně bratr posadil. »Vy jste mi nerozuměli. Přišel jsem, abych vám pomohl. Ano, chci vám pomoci osvobodit Izrael od faraóna!«

Áron posměšně pokrčil rameny. »Běž raději domů, chlapečku, běž do svého paláce, tady chlapce neopatrujeme tak jako tam! Běž!«

Mojžíš se podíval na matku a na sestru. Tvářily se odmítavě. Proto smutně sklopil zrak a opustil je.

V následujícím období se už Mojžíš v domě své rodiny nikdy nestavil. Dál však navštěvoval chatrče svých bratrů a sester. Chtěl s nimi splynout! Postupně si přestal všímat špíny, ve které žili. Při jednání s nimi se učil pevně se ovládat a prožíval utrpení, jemuž byli vystaveni, jako by bylo jeho vlastní.

Juri-cheo se vzrůstající starostí pozorovala náklonnost, která Mojžíše stále více hnala k jeho lidu. Bála že, že by se o tom mohl doslechnout otec. Už nepřihlížel k tomu, že je Mojžíš Izraelita, a také před ním vykládal o nových břemenech, která mají být uložena izraelskému lidu. Nepozoroval rozhořčení v mladíkově tváři. Juri-cheo se třásla strachem. Situace byla stále vážnější a pouto mezi Juri-cheo a Mojžíšem se víc a víc ztenčovalo. Stačil jen náraz, aby se přetrhlo.

Mojžíš cítil toto napětí a přál si je ukončit. Jeho myšlenky toužebně zalétaly k Abd-ru-shinovi. Každý den doufal, že se kníže vrátí. Vyjížděl daleko do roviny směrem, kde ležela Abd-ru-shinova říše. Očima pátral po obzoru, jako by čekal, že se objeví skupinka jezdců vedená Abd-ru-shinem. Toto přání bylo zanedlouho tak vroucí, že na ně myslel celé dny.

Izraelitům se vyhýbal, protože jeho úsilí spřátelit se s nimi bylo bezvýsledné. Ještě stále na něho pohlíželi se stejnou nedůvěrou jako na začátku. Byli nedůvěřiví, neustále se obávali nebezpečí a jeho slovům naslouchali podezíravě.

Mojžíše jejich chování začalo unavovat, a proto je přestal navštěvovat. Nedosáhl ještě zralosti, jakou vyžadoval jeho velký úkol. V myšlenkách byl neustále u Abd-ru-shina a znovu a znovu si připomínal jeho napomenutí, aby tím zesílil.

A pak, když se už vzdal naděje na shledání a nemyslel na ně, Abd-ru-shin se náhle po dlouhých měsících objevil. Neočekávaně vjel s mnoha jezdci na nádvoří paláce.

Mojžíše se zmocnilo nesmírné vzrušení. Utíkal dolů na nádvoří, protože chtěl být první, kdo knížete přivítá.

Jezdci se právě chystali vstoupit do paláce a vtom se potkali s Mojžíšem. Chvátal naproti Abd-ru-shinovi, hluboce se před ním uklonil, pak klesl na kolena, uchopil jeho knížecí roucho a políbil je.

Abd-ru-shin se bránil. Přehnaný způsob pozdravu mu byl očividně nepříjemný. Když ale pohlédl do dětských, zářících očí mladého muže, dobrotivě se usmál. Mojžíš doprovázel hosta k faraónovi, radostí neschopen slova. Před velkým kobercem, který odděloval faraónovy místnosti od ostatních, se však zastavil.

»Nemohu teď jít dál, Abd-ru-shine, nesnáším jeho blízkost.«

S těmito slovy odhrnul koberec, počkal, až Abd-ru-shin vstoupí, a obrátil se. V zamyšlení zamířil do svých komnat. Dlouho se díval prázdným pohledem před sebe. Byl zcela pohroužený do vlastních myšlenek. Jen hluboko v jeho očích, jak se zdálo, doutnala jiskra. Své vnitřní nadšení skrýval před očima druhých. Cítil mohutnou sílu, která se ho před chvílí zmocnila v Abd-ru-shinově blízkosti. Pozoroval v sobě tep nového života. A vděčná radost ho nutila, aby se pokorně sklonil před tímto Velikým.

Mojžíš čekal.

Toužebně naslouchal, jestli neuslyší přicházet otroka se vzkazem od faraóna. Když se konečně otrok dostavil a vyřídil mu faraónovo přání, aby se zúčastnil společné hostiny, vyskočil jako osvobozený.

Byl v něm klid plný očekávání, že uslyší slova knížete. Při vstupu, ještě než ho kníže spatřil, zaslechl poslední Abd-ru-shinova slova:

»Nedaleko egyptských hranic jsem zřídil ležení, celé stanové město. V této době budu rád tvým častým hostem, vznešený faraóne.«

Mojžíš v duchu zajásal a jeho tvář zářila radostí. V té chvíli ho spatřil faraón. Pokynem ruky ho pozval dál a ukázal na sedátko hodně vzdálené od Abd-ru-shina, protože některá sedátka zůstala vyhrazená pro část jeho doprovodu, která se měla zúčastnit hostiny.

Mojžíš ale faraóna neposlechl a posadil se blízko hosta. Faraón ho chtěl pokárat, zdvořilost vůči cizinci to však nedovolovala. Vrhl vzteklý pohled na Mojžíše, ale ten se tvářil, jako by nerozuměl. Seděl klidně na místě, které mu nepatřilo. Za chvíli vstoupili Abd-ru-shinovi přátelé a podřízení. Po hlasitém pozdravu se všichni posadili.

Mojžíš pozoroval lidi, kteří směli být stále v Abd-ru-shinově blízkosti. Prohlížel si jejich poněkud divoké, odvážné obličeje s tvrdými, jakoby vytesanými rysy. Také jejich řeč zněla drsně, zkrátka, byli to synové divočiny, kteří vyrůstali bez kázně, dokud nepřišel tento kníže a nezkrotil je svou mocí. Teď se bez reptání podrobovali vyšší vůli. Očima viseli na rtech svého vládce, jeho slova jimi pronikala a naplňovala je, takže ho bezvýhradně poslouchali. Mojžíš je měl rád, miloval v nich jejich pána. Představil si, co by udělali s někým, kdo by se odvážil ukládat Abd-ru-shinovi o život, a zamrazilo ho.

Věděl, že Abd-ru-shin má bezpočet nepřátel. Ve faraónově domě totiž vyslechl mnoho řečí. Pozoroval nepřátelství na faraónových hostech, když mluvili o tomto mocném knížeti. Viděl, jak se jim křiví rty a jak syčí. Znal jejich číhavé a lstivé pohledy, sledoval jejich zkroucené ruce s prsty jako pařáty a nejasně tušil i faraónovu nenávist.

A přesto se nikdo z nich neodvážil projevit Abd-ru-shinovi svou nelibost, na to byli příliš zbabělí. Ví o tom? Zná své nepřátele v přátelských maskách? Má zvláštní ochranu nebes, že tak klidně chodí do domů svých nepřátel a spí v nich, jako by byl doma? Faraón a kouzelníci tuší nějaké tajemství. Mají pravdu?

Zatímco si Mojžíš prohlížel Abd-ru-shinovy průvodce, problesklo mu hlavou mnoho různých myšlenek.

Není snad největší štěstí smět mu sloužit? Podřídit se vůli, která chce to, co je správné? Všichni muži, kteří zde sedí kolem svého knížete, jsou spokojení. Nemají jako Mojžíš v krvi neklid, který ho pohání, aby hledal pravdu.

Za několik hodin Abd-ru-shin se svým průvodem odcestoval. Mojžíš ho doprovázel na koni až do blízkosti stanů. Jeli nocí a vzduchem létala jen krátká, přerývaná slova. Konečně Mojžíš poprosil Abd-ru-shina, ať dá příkaz zastavit, aby se mohl obrátit na zpáteční cestu. Abd-ru-shin však bez jediného slova odpovědi jel dál a Mojžíš ho následoval.

Teprve když se v dálce objevily stany, pohlédl Abd-ru-shin na Mojžíše.

»Nechceš být několik dní mým hostem?«

Mojžíšovou odpovědí byl zářící pohled, pak se ale zdálo, že o něčem uvažuje, váhal.

»Abd-ru-shine, teď se vrátím a zítra k tobě přijedu.«

Kníže krátce přikývl, položil si na pozdrav ruku na čelo a dal svým průvodcům krátký rozkaz. Průvod se okamžitě znovu rozjel. Koně vyrazili tak prudce, že se za nimi zvedlo mračno písku. Mojžíš upřeně hleděl za jezdci, dokud nedorazili ke stanům, které se zvedaly na obzoru jako stíny, a nezmizeli mu z dohledu. Pak obrátil koně a rychle ujížděl tichou tropickou nocí nazpět. Mlčení, které ho obklopilo, prohlubované ještě rytmickými údery koňských kopyt, začalo brzy ochromovat jeho smysly. Hnal koně stále rychleji, až se jeho bílý plášť vzdouval a vlál za ním. Když se tak hnal tichou nocí, podobal se přízračné bytosti.

Konečně, dávno po rozbřesku dne, dojel do paláce. Vyčerpáním téměř spadl ze sedla. Namáhavě se dovlekl do svých komnat, klesl na lehátko a usnul hlubokým spánkem.

Představa, co vyvolá svým rozhodnutím, Mojžíše předtím velmi trápila a začínala mu být nesnesitelná. Teď ležel vyčerpán jako mrtvý a napětí z něho spadlo.

Do místnosti tiše vešla Juri-cheo, přistoupila k němu a dlouze ho pozorovala. Měla bolestně staženou tvář. Nevědomky zašeptala:

»Mojžíši, mé dítě, už tě nemám. Zítra nebo už brzy mě navždy opustíš. Půjdeš svou cestou a ani myšlenkou si nevzpomeneš na utrpení ženy, která tě milovala víc než svého otce a svou zem. Mezi nás se klade šedivý, pevný a hustý závoj a rozděluje nás na věky. Ach, Mojžíši, sama jsem tkala vlákna, která tě teď obepínají jako mocné tkanivo. Jsi volný, jsi sám a máš pomoc a sílu velkého Boha. Kéž tě i nadále ochraňuje a dopomůže ti k vítězství!«

Sklonila se nad spícím Mojžíšem, položila mu na hruď ploché zlaté pouzdro, dotkla se rty jeho vlasů a opět se prudce vztyčila. Do očí jí vstoupily těžké slzy a pomalu stékaly po její ztichlé tváři. Beze slova opustila místnost…

Mojžíš se pohnul, rty se mu stáhly k úsměvu, probudil se. Ihned vyskočil, pouzdro mu sklouzlo po hrudi a zapadlo do kožešin. Nevšiml si jej, vůbec je nezpozoroval.

Tváře mu zaplály vzrušením.

»Teď! Situace dospěla tak daleko,« zašeptal. Otevřel truhlice i skříně a vyndal z nich šperky a roucha. Zahleděl se na drahocenné věci – miloval totiž nádheru –, přesto je ale nastrkal zpátky, zbavil se jich. Odložil prsteny, sundal z krku těžký zlatý řetízek, srovnal všechno do schránky na šperky, pečlivě ji uzavřel a uložil na místo.

Konečně měl všechno připravené. Kolem ramen si přehodil tmavý plášť, opustil komnatu a ani se neohlédl. Bezděčně zamířil k zahradám Juri-cheo. Věděl, že v nich touto dobou pobývá se svými služebnicemi.

Juri-cheo uslyšela jeho kroky, jak duní po mramoru. Tvář jí přelétl úlek. Sepjala ruce, opět je oddálila a v bezmocné úzkosti přitiskla dlaněmi k sobě. Mojžíšovy kroky se blížily. Když zahnul kolem sloupové síně, Juri-cheo na něho pohlédla. Spatřila tmavý plášť a ihned s jistotou věděla, k čemu došlo. Jestliže si Mojžíš, který měl rád světlé a barevné věci, oblékl tento plášť, znamenalo to, že se loučí.

»Mojžíši?« uklouzlo jí tiše, když stanul před ní.

»Juri-cheo, chci odejít – ty víš proč.«

Jen přikývla. Srdce jí tlouklo pomalu a těžce.

»Půjdu nejdřív k Abd-ru-shinovi, budu jeho hostem a pak…«

»A pak?«

»Chci žít pro svůj lid.«

Juri-cheo opět přikývla. Mojžíš chtěl ještě něco vyslovit, možná slova díků, ale nemohl. Stál před ní a těžce dýchal. A Juri-cheo nebyla schopná mu loučení ulehčit. Cítila pouze, že ještě stále doufá a že se přesto chytá této naděje.

Mojžíš se obrátil a rychle odešel. Opustil ji. Juri-cheo stála tiše, bez hlesu a ani se nepohnula. Dívala se za ním. Konečně, když už byl pryč, zamířila do jeho komnat. Jako ve snu přistoupila k lehátku, na němž ještě před chvílí spal. Posadila se na ně a mazlivě hladila polštáře a kožešiny.

Hle! Držela v ruce pouzdro, talisman, svůj poslední dar Mojžíšovi. Dívala se, jak jí leží na dlani. Potom došla k jeho skříňce na šperky a našla ji zavřenou. Zavěsila si talisman na řetízek kolem krku a skryla jej pod rouchem.

»Nic si s sebou nevzal,« pomyslela si. »Odešel tak chudý, jak přišel, nevzal si s sebou do světa ani žádnou památku na mě.« Ve své opuštěnosti se Juri-cheo nikomu nesvěřila se svou bolestí. Zdánlivě se nic nezměnilo.

Mezitím jel Mojžíš k Abd-ru-shinovi. Široko daleko před ním se rozprostírala poušť. Písek, písek a písek, kam až dohlédl. Na obloze stálo žhoucí slunce a vrhalo poslední paprsky na liduprázdnou krajinu. Mojžíš to nesledoval a měl jen jedinou myšlenku: »Můj záměr se uskutečnil!« Stále znovu si musel připomínat, že teď je opravdu na začátku svého díla. Nebylo možné couvnout!

Z dálky se blížili jezdci. Když Mojžíš poznal známé tváře z Abd-ru-shinova doprovodu, hlasitě zajásal.

Vzali jej do svého středu a závratnou rychlostí uháněli k Abd-ru-shinovu ležení. Jakmile se ukázaly stany, Mojžíš si oddechl jako vysvobozený. Ovanul ho jakoby dech domova. Bylo zde cosi dobře známého, přátelé!

Abd-ru-shinův bělouš netrpělivě přešlapoval. Na malém návrší stál osamělý jezdec a vyhlížel blížící se skupinku jezdců.

Jeho burnusem povíval větřík. Muž i kůň, jasně se odrážející od tmavomodré noční oblohy, tvořili jednotný celek. Mojžíš pohlédl na oblohu, na třpytící se hvězdy a na osamělého jezdce na pahorku, korunujícího krajinu. Tento pohled jím zachvěl. Vyvstala v něm jakási vzpomínka.

»Je jiný než všichni lidé,« pomyslel si Mojžíš. »Je sám, chybí spojení od něho k nám. Cítí to také? Necítí se osamělý?«

Abd-ru-shin sjel z písečného pahorku a v příštím okamžiku stanuli jezdci proti sobě.

Abd-ru-shin se zkoumavě zadíval na Mojžíše.

»Jsi volný?«

»Ano!«

Abd-ru-shin dal znamení a v čele průvodu ujížděl do ležení.

Před jeho stanem stálo několik mužů a vyhlíželo přijíždějící jezdce. Zaslechli, jak seskakují ze sedel a rozcházejí se různými směry. Přestože byla tma, poznali tito Arabové svého knížete. Měli bystrý sluch a rozeznali Abd-ru-shinův krok mezi ostatními. Pak se na tmavém pozadí noční oblohy objevilo několik postav. Muži ustoupili stranou a uvolnili vchod do stanu. V témže okamžiku se vchod otevřel a vyklouzla z něho štíhlá postava.

Ve tmě působila dojmem nehmotného stínu. Poznala muže přicházejícího ke stanu.

»Abd-ru-shine!« zaznělo tichou nocí jako volání ptáčete. Pospíchala naproti knížeti a ten ji s úsměvem pozdravil.

Abd-ru-shin pokynul Mojžíšovi, který plaše zůstal stát několik kroků za ním, aby je následoval. Ve stanu bylo jasno, ze svícnových stojanů se linulo teplé světlo, takže bylo možné pozorovat zařízení stanu. Podlahu i stěny pokrývaly drahocenné koberce, na sedátkách byly rozprostřené kožešiny. Po straně stály zlaté mísy s ovocem a ve skříňkách zdobených drahokamy byly uložené poklady nesmírné ceny.

Mojžíš z toho neviděl nic. Upřeně hleděl na mladou dívku, která se dívala na knížete, aby mu vyčetla přání z očí. Abd-ru-shin položil ruku na její rámě, usmál se a ukázal na Mojžíše.

»Nevšimla sis, že by můj host rád věděl, kdo jsi?«

Mojžíš byl zmatený a rozpačitě si hladil vlasy.

Dívka na něho udiveně pohlédla.

»Kdo je tvůj host?«

»Izraelita, který byl vychován na faraónově dvoře.«

Dívka uchopila Abd-ru-shina za ruku a úzkostlivě se k němu přimkla.

»On byl u faraóna?«

»Ano, ale opustil ho, Nahome.«

»Ó,« rozesmála se a ulevilo se jí. »To je dobře!«

Abd-ru-shin se obrátil k Mojžíšovi.

»Nahome žije pod mou ochranou. Spolu s její matkou ji uloupili a zajali faraónovi válečníci. Měl jsem možnost ji osvobodit. Je mi za to vděčná a pobývá stále v mé blízkosti.«

Mojžíš pozoroval dětské stvoření a neskrýval nadšení.

»Kdo by tě nemiloval, kníže?« podotkl a v jeho pohledu byla patrná vřelá vděčnost.

Abd-ru-shin odmítavě zvedl ruku a ukázal na sedátko.

»Jsi asi unavený, Mojžíši, a máš hlad. Pojíme.«

Nahome zatleskala. Objevili se služebníci, přinesli vybrané pokrmy a postavili je před sedící skupinku.

Mojžíše se zmocnil pocit nevýslovného bezpečí. Připadalo mu, jako by byl poprvé v životě skutečně doma. V chatrčích svého lidu tento klid a důvěrnou atmosféru nenacházel. Musel se násilím nutit, aby v nich vydržel. Když vídal tmavé oči svých bratří, svíralo se mu srdce. Tyto žalující pohledy se stále objevovaly před jeho duševním zrakem, požadovaly a neopouštěly ho v bdělém stavu ani ve spánku. Stále silněji se v jeho nitru ozýval příkaz, aby jim pomohl. Ano, je mu těchto dětí Izraele líto a má je rád, ale patří k nim? Zná jejich útrapy ze zkušenosti? Utlačovali jej snad Egypťané? Z faraónova dvora si odnesl jen dobré zážitky a nikdy nebude schopen zcela pochopit svůj lid, který prožívá hluboké utrpení.

Zdálo se, že Abd-ru-shin zná myšlenky svého hosta.

»Brzy přikročíš ke svému úkolu – pobízí tě to přece?«

Mojžíš pohlédl zpříma na knížete.

»Teď už mě nic nepobízí. Mám všechno, když smím být u tebe.«

»Jsi tak kolísavý?« Vážně a napomínavě zasáhla Abd-ru-shinova slova Mojžíše. Sklonil hlavu a mlčel.

»Mojžíši! Věříš ještě v Boha, v mého Boha, který je také Bohem tvého lidu?«

»Ano, věřím v Něho.«

»A přesto necítíš, proč žiješ?«

»Abd-ru-shine, žiji, abych osvobodil Izrael, ale podaří se mi to? Ty neznáš tento lid, jak jej znám já. Chodil jsem do jeho příbytků, viděl jsem chudobu i zoufalství, setkával jsem se ale i s nedůvěrou. Jsem mu cizí, nikdy mi nebude důvěřovat. A jak mám začít? Co mám dělat? Rozpoutat povstání proti Egyptu? Stačí jediný faraónův úder, a Izrael bude ležet zničený v prachu!«

»A to mluvíš o své víře? Ne, Mojžíši, ty nevěříš! Jedině víra tě může osvítit, ukázat ti cestu, po které musíš jít!«

»Abd-ru-shine! Řekni mi, co mám dělat, a pak zvítězím!«

Abd-ru-shin vážně zavrtěl hlavou.

»Nemluvil jsem ještě dost jasně? Nerozumíš mně? Odejdi tedy ven do pouště, sám, bez ochrany, a připravuj se, až uslyšíš hlas Pána!«

Mojžíš zvedl hlavu a zoufale pohlédl na knížete. »Ty mi poroučíš, abych odešel? Mám jít pryč? Nemáš mě rád? Pohrdáš mnou?«

Abd-ru-shin opět zavrtěl hlavou.

»Jsem přísný, neboť tě mám rád, Mojžíši. A protože ti chci pomoci, nedovoluji ti, abys byl v mé blízkosti. Běž ven do samoty, bojuj o život a v klidu uzrávej. Čekej, až k tobě přijde Pán, naslouchej jeho hlasu a jednej podle jeho příkazu.«

»Pane!« Mojžíš toto slovo vykřikl a sklonil hlavu. »Učiním, jak jsi řekl,« zašeptal.

Abd-ru-shin vážně přikývl a vstal.

»Mojžíši!« Jeho zavolání znělo radostně.

Mojžíš vyskočil a spatřil zářící obličej knížete.

»Abd-ru-shine!« zajíkl se. Světlo přešlo i na něho a zjasnilo a rozzářilo jeho rysy.

»Rozumím ti, Pane!« splynulo mu pevně ze rtů a hlas se mu ani nezachvěl.

Příštího dne opustil Mojžíš knížete. Hledal klid, aby se připravoval na svůj úkol.

Před ním se rozprostírala nekonečně rozlehlá a opuštěná poušť. V těchto vzdálených končinách vzpomínal na mládí i na chvíli, kdy se odpoutal od všeho, nač byl zvyklý. Jen postupně mizely poslední myšlenky na přepych, jímž býval obklopen. Námahy cesty, které musel snášet, jestliže nechtěl zemřít hladem, mu zpočátku připadaly nesnesitelné. Pokud však nechtěl zahynout, nemohl přestat pátrat po oáze. Neúprosný hlas v jeho nitru ho nutil postupovat vpřed. Mojžíš vzpomínal na úrodné údolí řeky Nilu, kde příroda dává všem lidem v hojnosti, a pátravě se rozhlížel kolem sebe. Žlutý třpyt ho oslňoval, nebylo zde nic než písek a písek a žádná ochrana před žhoucím sluncem.

Často beznadějně klesl na kolena a byl blízko zoufalství. Obrátit se nazpět? Ne! Mojžíš se modlil.

Úpěl k Bohu o pomoc jako dosud nikdy. A jeho prosba byla vyslyšena. Zahlédl stopy, již napůl zaváté. Šel podle nich a konečně dorazil úplně vyčerpaný do vytoužené oázy. Pramen! Mojžíš pil, ústa měl vyprahlá. Dávno spotřeboval potraviny i vodu, kterou vezl s sebou ve vacích na hřbetě velblouda. Kdyby se mu nedostalo pomoci, zahynul by.

V TÉŽE DOBĚ projížděl Abd-ru-shin svým městem, po jeho boku jela Nahome. Se svým doprovodem se vrátil předčasně domů. Na jednom z pahorků stála bílá budova s plochou střechou, sídlo knížete. Když Nahome spatřila palác, hlasitě zajásala.

»Máš radost, že se opět shledáš s matkou, Nahome?«

»Ano, to také, ale především jsem teď klidnější, protože jsme se dostali z faraónovy blízkosti.«

»Faraón nechce nic zlého, dítě.«

Nahome hleděla strnule před sebe. »Já ale vím, že je zlý!«

»Neodvážil by se proti mně bojovat.«

Nahome neodpověděla. Zamyšleně seděla na koni a ruka jí bezděčně spočinula na hřívě zvířete.

Nahome neměla sílu zbavit se chmurných vzpomínek. Byla ještě dítě a nepřekonala dosud hrůzy z přepadení, při němž faraónovi válečníci zabili jejího otce. Měla proto z faraóna velký strach. Nedopřával jí klidu. Přepadení v ní zanechalo první hluboký dojem z dětství – a jak těžce zasáhl dětskou duši.

Pak přišlo druhé prožití, a to když ji Abd-ru-shin osvobodil. Nahome nikdy nezapomněla na okamžik, kdy spatřila knížete. Přistoupil k ní se zářícím zrakem a zvedl ji z bědného lůžka, na kterém se úzkostlivě choulila.

Od té doby Nahome neznala nic než lásku k Abd-ru-shinovi, svému osvoboditeli. S hlubokou vděčností a dětskou pokorou se snažila knížeti sloužit. Abd-ru-shin tuto dojemnou snahu dítěte přijímal. Miloval Nahome a dovolil jí pobývat ve své blízkosti, kdykoliv si to přála.

Na ploché střeše paláce zavlály šátky. Nahome zvedla ruku a mávala vzhůru na pozdrav.

Také Abd-ru-shin měl radost, když spatřil své přátele. Po obou stranách cesty stáli lidé a zdravili jeho i jezdce hlasitými výkřiky. Projevovali jimi radost z návratu knížete. Abd-ru-shin mlčky přijímal jejich jásot. Jen občas přelétl pohledem zástupy a usmál se.

Průvod dorazil k branám paláce. Byly dokořán otevřené a očekávaly příjezd knížete. Jezdci vjeli na velké nádvoří a tam všichni sesedli. Přispěchali sluhové a podrželi jim koně.

Z nádvoří vedlo vzhůru široké schodiště. Na nejnižších stupních stáli Abd-ru-shinovi přátelé. Nahome pospíchala s jásotem k matce.

Po vzájemných pozdravech zamířil Abd-ru-shin po schodišti nahoru, do svých komnat. Ostatní zůstali dole a dívali se za knížetem, jak stoupá výš a výš. Jeho bílý plášť, který měl při jízdě na koni vyhrnutý, ho nyní zcela zahaloval a tiše šustil po mramorových schodech. Když Abd-ru-shin dorazil nahoru, krátce se ohlédl, podíval se do tváří přátel hledících vzhůru a rychle odešel napravo do svých komnat. Lidé stojící dole stále ještě setrvávali v hlubokém mlčení. V jejich tvářích byla patrná úcta a oddanost znamenající totéž co uctívání. Podmaňující vůle knížete způsobila, že si ve své lásce k němu byli rovni.

ZPRÁVU O MOJŽÍŠOVĚ útěku přijali ve faraónově domě s údivem. Faraón dal Juri-cheo zavolat k sobě. Chvěla se, když stanula před otcem a spatřila krutý úsměv kolem jeho posměšně zkřivených úst. Jeho láska k ní již dávno pohasla, a tak nebylo divu, že Juri-cheo byla stěží schopna udržet otce v klidu. Její někdejší krása pominula a pouze s velkým úsilím dokázala Juri-cheo pomocí vhodného oblečení i vzácných kosmetických přípravků vykouzlit alespoň část dřívějšího lesku. Cítila, jak na její odkvetlé tváři pátravě spočívá chladný faraónův pohled. Věděla, že dnes by faraón její zjev posoudil nemilosrdně.

»Teď přijde konec,« pomyslela si, »teď bude mít důvod odsunout mě ze své blízkosti do pozadí.«

»Kde je ten Izraelita, tvůj chráněnec?« Ostře a  chladně dopadla faraónova slova na Juri-cheo.

»Nevím,« prohodila tiše a sklíčeně.

»Tak ty se nechceš přiznat, že jsi mu usnadnila útěk?«

»Mojžíš mohl přicházet a odcházet, jak se mu zachtělo.«

»To je tvá vina! Já ti řeknu, kde se ukryl.«

Juri-cheo se tak chvěla, že se musela opřít. Přes rty jí ale nepřešla ani hláska.

»Co si myslíš, kde je ten blouznivec? No?« Faraónova otázka zněla zkoumavě.

»U Abd-ru-shina, našeho vznešeného hosta!«

Juri-cheo stále mlčela.

»Zdá se, že tě to neudivuje! Však se ti brzy otevřou oči a uvidíš, co jsi natropila svou láskou k tomu – tomu–»

»Otče!«

Faraón se chraplavě zasmál. Jeho přepadlá tvář se zešklebila. Svými svraštělými, koženými rysy připomínala tvář mumie. Juri-cheo o krok ucouvla.

»Ty máš strach? Přede mnou? Brzy se budeš třást před někým jiným, před tím svým arabským knížetem! Ten je vychytralý – dobře věděl, koho přijal. Úhlavního nepřítele našeho domu! Zasvěcence, který u nás všechno poznal, všechny naše slabosti a nedostatky!«

»Přestaň!« vykřikla Juri-cheo.

»Ha! Teď začínáš mít strach! Teď, když je už pozdě.«

»Ne! Ne! On není špatný, neuvažuješ správně.«

»Co? Ty si myslíš, že Abd-ru-shin je takový hlupák, aby si dal tento úspěch ujít? Jen počkej, nepotrvá dlouho a bude stát v plné zbroji na hranicích naší země, právě tam, kde jsou nejslaběji střežené!«

»Abd-ru-shin se nikdy nepostaví proti nám. Tak jako do této doby neoloupil žádnou zemi, nechá na pokoji i nás!«

»Ty hloupá!«

Juri-cheo klesla k zemi a plakala. Úpěnlivě sepjala ruce.

»Otče, věř tomu, já ho znám lépe – Abd-ru-shin nebude nikdy schopen takového činu! Ne, Mojžíš měl jiné důvody, aby nás opustil. Nevím sice jaké, ale nijak nesouvisí s domněnkou, kterou jsi právě vyslovil.«

»Jdi pryč!« zasyčel vztekle faraón. »Takový blázen, jako jsi ty, nemá nárok na egyptský trůn. Byla bys počátkem jeho zániku. – Otcovy chyby jsem za svého života napravil. Dal jsem zemi blahobyt a moc a omezil jsem práva Izraelitů, která si přisvojili za vlády mého otce. Po mé smrti by to zase mělo být jinak? Ve tvých slabých rukou nikdy nemohou spočívat otěže vlády! Nepodílíš se nijak na mé činnosti, na mé péči o tuto zem. Přenechala bys moc těm vetřelcům a příživníkům, vložila bys ji do rukou Mojžíše, který tě zcela ovládá.«

Juri-cheo během faraónovy řeči pomalu vstala a jen s námahou se držela na nohou. Při jeho posledních slovech se zapotácela.

»Kéž bys nikdy nelitoval svého jednání vůči tomuto nešťastnému národu! Vzdávám se nároků na trůn, jehož pevnost je založena na tolika krvavých obětech.«

Po těchto slovech faraóna opustila. Zděsila se vlastní odvahy a zachvěla se hrůzou při pomyšlení na to, jak rád dává její otec vraždit…

Faraón chystal nové hrůzy. Chtěl si udržet moc za každou cenu. Ve stáří se jeho vášně a touha po pozemské moci projevovaly stále silněji. Ztráta Juri-cheo mu byla lhostejná. Jen zlato a moc mu umožňovaly zapomenout, že je chudý na lásku.

Jeho nenávist k Abd-ru-shinovi nesmírně vzrostla. Lámal si hlavu hledáním prostředku, jak knížete svrhnout. Celé noci sedával se svými mágy a zasypával je dotazy. Jakmile však vyslovil jméno knížete, nastalo pouze významné mlčení. Všichni se shodovali v tom, že Abd-ru-shin má nějaký tajný prostředek, který mu dává moc a který žádný člověk nezná. »Je to nějaký nadpozemský dar – my jej neznáme,« říkali čarodějové. Faraón jim pokaždé dal se skřípajícími zuby pokyn k odchodu. Hrozil jim trestem smrti, a proto žili v neustálém strachu a zoufale hledali nějaké řešení.

Dozorci bili izraelský lid tvrději než kdy jindy. Napůl zhojené hřbety se skláněly hlouběji pod ranami bičů. Mnoho rukou se prosebně zvedalo. Otročina byla den ode dne nesnesitelnější. Lidé leželi v prachu, a přece mysleli na svého Boha. Z jejich rozpukaných rtů vycházely úpěnlivé prosby k Nejvyššímu a jejich zkřivené ruce se zvedaly s žalobami k nebi.

A Mojžíš byl daleko v poušti a čekal na to, až ho Pán zavolá.

V ISIDINĚ CHRÁMU byly z faraónova příkazu přinášeny oběti. Kněze zachvátilo skryté vzrušení, Faraón denně pobýval v chrámu a přihlížel obětem. Sedával v něm strnule jako zkamenělý a jen oči mu občas zajiskřily.

Rytmické pohyby chrámových tanečnic doprovázela tlumená hudba. Vzduch byl nedýchatelný. Zdálo se, že jen faraón nic nepozoruje. Strnule hleděl na modrošedé sloupy kouře stoupající stále výš a výš a táhnoucí se nad celým prostorem jako hustá přikrývka.

Jeden z kněží pošeptal jedné tanečnici: »On se zbláznil, ještě nás při těchto obětech zničí.«

Tanečnice se odvážila pohlédnout na faraóna. »Téměř nás při provádění obětí nepozoruje a neví, že jsem unavená. Kdybych přestala, ani by si toho nevšiml,« sdělila tiše knězi. Ten měl jen čas dát jí znamení, aby zmlkla, protože faraón vstal ze sedadla a blížil se k modle, soše bohyně Isis. Belhavé kroky, které se stále více přibližovaly, oba polekaly. Co se stalo?

Faraón stanul před tanečnicí a hubenou rukou jí pokynul, aby přestala tančit.

Poklekla před ním a znehybněla. Zasyčel: »Pojď se mnou!«

Tělem dívky projelo zděšení. Vstala, chvilku váhala a vrhla na kněze pohled volající o pomoc. Kněz křečovitě sevřel podstavec modly. V očích měl zoufalství, vztek a bezmocnou nenávist. Nejraději by se jako tygr připlížil k vládci vlekoucímu se odtud a jedinou ranou ho zabil. Miluje tanečnici. Uvidí ji ještě, jestliže musí následovat faraóna? Zatmělo se mu před očima. – Když se probral, byla tanečnice pryč.

Do paláce vedly tajné podzemní chodby. Kněz je znal a měl jejich přesné plány, a proto se mohl snadno dostat nepozorovaně do paláce, dokonce do samé blízkosti faraóna.

»Zabiji ho!« vyrazil ze sebe.

ZATÍM FARAÓN seděl s tanečnicí v malé místnosti s tmavě obloženými stěnami. Všude kolem stály kelímky a nádoby podivných tvarů. Těžký vzduch prosycený kouřem ze spalovaných bylin a vykuřovadel dívku téměř dusil.

»Pojď blíž! Nikdo nesmí slyšet, co je určeno jen tvému sluchu!« poručil faraón.

Dívka se k němu zvolna přiblížila.

»Ještě blíž! Tak!« přikývl. »Poslouchej!« Naklonil hlavu dopředu, takže se rty téměř dotýkal ucha naslouchající dívky. V jejím obličeji se zřetelně odrážel dojem z toho, co slyšela. Výraz údivu se střídal s výrazem strachu a ten nakonec přešel v hrůzu. Když se faraón opět napřímil a napjatě čekal na dívčino vyjádření, trvalo delší dobu, než se uklidnila.

»Děkuji, šlechetný faraóne,« vypravila ze sebe zajíkavě tanečnice, »že jsi svou poslední služebnici vyvolil k tak vznešenému úkolu, ale…«

»Mlč! Žádné ale. Ten čin musíš provést! Jdi a přichystej si věci na cestu. Večer tě jezdec odveze.«

Dívka se již chystala odejít.

»Počkej,« zavolal ještě, jako by ho teprve teď napadla dobrá myšlenka. »Kněz, který přinášel oběť, půjde s tebou. Společně se vám podaří uskutečnit celý plán snadněji. Promluv s ním. Odměna vás nemine.«

Tvář tanečnice se na okamžik rozjasnila radostí. Uklonila se až k zemi a opustila místnost.

Faraón ještě dlouho zůstal sedět v tmavé místnosti a škodolibě se usmíval. Jeho myšlenky se točily kolem jediného bodu: zničení Abd-ru-shina.

Tanečnice bez dechu doběhla do chrámu. Hledala kněze, ten v něm však nebyl. Pospíchala do své ložnice, kde často čekával, když musela tančit – ale nikde nikdo! Bezradně stála a netrpělivě se kousala do spodního rtu. Zneklidněla a nervózně svírala dlaně. Neprovedl snad nějakou nepředloženost? Nesledoval faraóna? Začala pobíhat z místa na místo. V obavách o něho zapomněla, že se blíží večer a ona se musí rozhodnout.

Náhle si vzpomněla na chodby, které vedou pod zemí do paláce. Určitě je tam!

Rychle utíkala zpět do chrámu. Na stupních před modlou klečeli kněží. Tanečnice přeběhla kolem napůl bdících postav, zmizela za sochou, posunula jeden kamínek mozaiky na bok do téměř neviditelné mezery a záda sochy se otevřela. Dívka vklouzla dovnitř sochy a sestupovala po úzkých schodech.

Konečně se chodba rozšířila, takže bylo možné jít zpříma. Tanečnice se téměř vůbec nebála, a jen když se dotkla vlhkých stěn, zachvěla se. Nataženýma rukama tápala před sebou a hledala cestu ve tmě.

»Nam-chane!« zvolala chvílemi. Konečně uslyšela kroky.

»Kdo je tady?« ozvalo se kousek před ní.

Tanečnice vyrazila o několik kroků vpřed.

»Já, já!« zajíkla se a vrhla se knězi kolem krku. Byla tak silně rozrušená, že se nejdřív rozplakala křečovitým pláčem. Kněz ji držel v objetí a bez dalšího ptaní ji vedl zpátky.

Po mnoha úzkých schodech vystoupili nahoru a nepozorovaně se dostali do chrámu. Ruku v ruce se odplížili do malé místnosti podobné cele.

»Mluv! Chci vědět, co se stalo. Když jsem dorazil do paláce, slyšel jsem od jednoho otroka, že jsi zase odešla, a teď pobíháš tady v tom labyrintu. Vždyť jsi v těch chodbách mohla zabloudit. Nezasvěcený člověk v nich snadno najde smrt. Tak mluv!«

Dívka se již uklidnila, jenom si nervózně hrála s řetízkem.

»Jakýsi jezdec nás má doprovodit až na hranice Abd-ru-shinovy říše. Tam nás naoko oloupí. Arabům, kteří nás najdou, budeme muset vyprávět, že nás chtěli zabít a že jsme jen útěkem unikli smrti. Kníže nás přijme, pohostí a potom –»

»Potom?«

»Potom ho máme sledovat, vyzkoumat jeho tajemství a přinést je faraónovi. Slíbil, že nás za to bohatě odmění.«

Kněz rozhořčeně vyskočil. »To neuděláme!«

»Musíme, jinak nás dá faraón zabít.«

Kněz už nic neříkal, uchopil dívčinu ruku a hladil ji. Usilovně přemýšlel a hledal možnost, jak by se dalo z celé situace uniknout…

Náhle někdo kopl do dveří.

»Jste připraveni?«

Před nimi stanul jezdec. Oba mechanicky přikývli. Rychle se převlékli a vyšli za svým průvodcem do tmavé noci. Venku čekali tři osedlaní koně. Brzy všichni klusali ke svému cíli.

Nedaleko hranic našel oddíl Arabů dva lidi, muže a ženu, napůl umírající žízní a chatrně oblečené. Muži je vyzvedli na koně a ujížděli k Abd-ru-shinovu městu.

Kníže cizince přijal a poručil, aby jim poskytli oděv a jídlo. Když ho pak prosili, aby směli zůstat v jeho službách, souhlasil.

V Abd-ru-shinově domě kněz zapomněl, že sloužíval Isidě, a malá tanečnice tančila před knížetem, jako by tam bylo odedávna její místo. Oba byli šťastní. Faraón se v blízkosti jejich nového pána rozplynul jako stín a zapomněli na něho…

JURI-CHEO STÁLA u faraónova lůžka. Viděla, že za ním stojí smrt a žádá si ho. Král ležel a bojoval s tím, co není možné změnit. Jeho vůle se vzpírala smrti.

»Zavolej svého bratra,« pronesl s velkou námahou. Juri-cheon odešla. Vrátila se s Ramsesem.

Faraón otevřel oči a pohlédl na svého prvorozeného syna. Pak jeho pohled zalétl k Juri-cheo, v jejíchž očích bylo vidět soucit. Snažil se promluvit.

»Ramsesi – staneš se králem – faraónem, jestliže mi odpřisáhneš – přísahej mi, že dokončíš moje dílo: že zotročíš izraelský lid! A chraň se před Abd-ru-shinem – zabij ho – jinak zabije on tebe!«

V Ramsesovi propukl dlouho potlačovaný vztek. Nenávist k Juri-cheo se zvětšila. Ochotně přísahal, protože věděl, že se tím Juri-cheo dotkne nejhlouběji.

Faraón ještě jednou promluvil:

»Musíš ho dát zavraždit, tajně, jen tak budeš moci vyzkoumat jeho tajemství. Vyhni se válce s ním. Je nepřemožitelný! Pomůže – jedině – lest!«

Faraón celý vyčerpaný umlkl. Ramses viděl, jak světélko jeho života plápolá, pak uhaslo… Faraón byl mrtvý.

Juri-cheo plaše proklouzla kolem bratra a pospíchala ven. Bylo jí úzko. Dodrží Ramses slovo?

DALEKO OD EGYPTA, daleko od Abd-ru-shinovy říše žil Mojžíš. Přijal jej národ pastevců. Pásl ovce a skot a celé týdny byl sám ve stepi, obklopen zvířaty, která vodil z pastvy na pastvu.

Kolem něho bylo ticho, k jeho sluchu nepronikl jediný lidský hlas. Stále ještě čekal na to, až ho Pán zavolá. Jeho myšlenky toužebně zalétaly k Abd-ru-shinovi a vždy přinesly z tohoto směru sílu. Když v noci sedával u ohně naladěný na ticho kolem sebe, přilétaly k němu v nekonečných rojích hlasy jeho lidu. Všechny křičely a úpěnlivě prosily o pomoc. Slyšel bědování utrápených žen, úzkostlivý, žalostný pláč polekaných dětí i tlumené sténání a potlačované reptání mužů, kteří byli příliš bezmocní na to, aby se zbavili svých pout.

Do nejjemnějších citů osaměle naslouchajícího muže pronikly přemocné síly. Mojžíš vyskočil. Jeho svalnatá, až příliš štíhlá postava se napřímila. Rozpřáhl zeširoka paže a zvedl otevřené dlaně k nebesům, jako by chtěl shůry přijmout to poslední, co potřeboval: požehnání a znamení, aby začal. Tak stál a čekal, zda neuslyší hlas Pána. Brzy mu paže opět klesly a ruce, které přes tvrdou práci zůstaly jemné a štíhlé, ochably.

»Ještě je stále brzy,« zašeptal a znovu se tiše posadil.

Často ho čekání zbavovalo odvahy. Blízko zoufalství trpěl pod tlakem, který si sám zvolil, aby dosáhl cíle. Věděl, že ho Bůh nezavolá ani o okamžik dříve, neboť znal moudré řízení Stvořitele. Ve chvílích, kdy se plně pohroužil do modlitby, se domníval, že tuší dokonalost zákonů. Pak překypoval blažeností.

A přesto přicházely dny, kdy vzrušeně pobíhal, kdy cítil v nitru napětí jako sílu, kterou již nelze déle spoutávat. Tehdy k němu přistupoval pokušitel, vábil ho a doháněl téměř k šílenství. Trápil ho až do umdlení a nepřestal, dokud si Mojžíš nevzpomněl na Boha a pokušitele nepoznal. Potom zděšeně zaháněl temnoty od sebe a o to silněji se upínal ke Světlu, které nacházel na své cestě tak jasné a zářivé.

Kmen pastevců, k němuž se Mojžíš připojil, žil kočovným životem. Muži vodili svá stáda po pastvinách a zanechávali ženy a děti pod slabou ochranou doma. Vesnici tvořily stavby stojící na pilotách, nesmírně prosté a chudobné, stejně jako byli její obyvatelé. Mojžíš se s jednou ženou z tohoto národa oženil. Vídal ji zřídka a nikdy na ni nemyslel. Když pobýval ve vesnici, podobal se jeho život životu ostatních mužů. Nechtěl ničím dávat najevo, že se od nich liší. Snažil se být nenápadný.

Nevšímavě sedával večer s několika jinými obyvateli vesnice ve své chýši. Rozmlouvali spolu jen málo. Tito lidé byli skoupí na slovo a bez srdečnosti. Jeho žena měla chytré, tmavé oči. Brzy si všiml, že je jiná než příslušníci jejího kmene. Zhýčkaného Mojžíše vychovaného u dvora její zvyky zpočátku lekaly. Sipora se však svému muži překvapivě rychle přizpůsobila. Jako by bylo samozřejmé zcela se přizpůsobit, snažila se vždy v jeho tváři vyčíst spokojenost nebo nelibost. Nikdy Mojžíšovi nevyprávěla o svých bozích, protože bezděčně tušila, že má jiné. Tiše sedávala v koutku chýše a vstala jen tehdy, když něco potřeboval. Podléhala Mojžíšově vůli, aniž to pozoroval. Už se na ni téměř ani nepodíval, nerušila ho. Myslel příliš na svou budoucnost, takže si neuvědomoval Sipořinu péči. Jakmile měl vesnici opět za zády a objevil se před ním širý kraj, zapomněl na ni. Kdyby mu někdo řekl, že když jeho žena zůstane sama doma, touží po něm, nevěřícně by se usmál. Vzpomněl si na Siporu vždy teprve ve chvíli, kdy se v dálce ukázala vesnice.

Jednou se do ní opět vracel. Šel za stádem zvířat a opíral se o hůl. Už viděl vystupovat z jednotlivých chýší sloupy kouře a jeho srdce se naplnilo mírem. Najednou si uvědomil, že se na ty lidi těší, přestože mu zůstali cizí.

»Opravdu,« pomyslel si s úsměvem, »je ve mně radost, radost, jak ji může cítit jen dítě, tak čistě a prostě.« Náhle jeho tvář zvážněla a Mojžíš zavřel oči. Promluvil k němu hlas:

»Slyš, co ti mým prostřednictvím vzkazuje Pán.«

»Ano, Pane!« pronesl Mojžíš nahlas a po chvíli ještě jednou: »Ano, Pane!« Vrhl se na zem a chvěl se.

Pak udělal cosi nepochopitelného: odhodil hůl na zem a viděl, že se kroutí jako had. Uchopil hada za ocas a had se mu v ruce změnil v hůl.

»Rozumím ti, Pane!« řekl. »Tvá vůle a tvé Slovo je pro mne jako tato hůl. Jestliže ji nechám padnout, stane se hadem, který je na zemi symbolem pokušitele. Když ztratím tvé Slovo, had se ovine kolem mých nohou a bude mi překážet v chůzi. Bude mně svými jedovatými zuby přejíždět po nohou, připraven kdykoliv mě zničit.«

Poté Mojžíš vsunul ruku do záhybů pláště, a když ji vytáhl, vypadala jako ruka člověka postiženého malomocenstvím.

Zhrozil se a skryl ji opět pod pláštěm. Cítil, jak se na jeho prsou uzdravuje. Znovu si ji prohlédl – byla tak čistá jako dřív. Přemožen skryl tvář do dlaní a zasténal: »Ó Pane, je to všechno příliš veliké, nejsem schopen ti porozumět!«

Hlas ale nemlčel a Mojžíš musel naslouchat dál. Tvář se mu rozjasnila.

»Věřím, že to dokážu, protože na mně spočívá tvé požehnání. Ano, chci očistit těžce obtíženou duši Izraele, tu malomocnou ruku. Chci Slovo, jež jsi mi vložil do hrudi, probudit k životu a očistit jím Izrael od nemoci a ochablosti, které ho pokrývají jako nevyléčitelné malomocenství.«

Mojžíš vstal a napřímil se jako vládce. Světlo v jeho očích zůstalo jako viditelné znamení.

Tak prožil Mojžíš všemohoucnost Boží.

Ovce ležely v širokém kruhu a nevydaly ani hlásku. Byly jako ochromené ohromnou silou, která se před chvílí vznášela i nad nimi.

Mojžíš stál a loučil se pohledem se zvířaty, jež ho obklopovala. Pak hnal stádo k domovu.

Když se blížil k vesnici, zapadalo slunce.

Sipora mu spěchala naproti, oči jí zářily a prudce oddechovala. Mojžíš si toho nevšiml. Její povídání téměř nevnímal, protože událost, kterou prožil, příliš naplňovala jeho nitro, než aby mohl myslet na něco jiného. Byl již zcela odpoután od národa, k němuž patřila i jeho žena.

Konečně Sipora umlkla a pátravě pohlédla na Mojžíše. Nikdy předtím jí nepřipadal tak vzdálený a cizí. Oči jí potemněly a zalily se slzami. Sklonila hlavu a slzy těžce dopadaly na její hruď, na řetězy a pestré šátky, které si vzala na sebe k přivítání Mojžíše. Ten nic neviděl. I poté, co snědl jídlo, které mu předložila, zůstal mlčenlivý a uzavřený. Proč ne? V tomto národě se tak chovali všichni muži.

Sipora trpělivě čekala, až Mojžíš promluví. Po jídle vstal, přistoupil k ohni, u něhož seděla, a oslovil ji:

»Poslyš, musím ti něco povědět.«

Žena pomalu vstala, postavila se před něho a se skloněnou hlavou čekala na jeho slova.

Mojžíš se opět posadil a ukázal na sedátko vedle sebe. Žena se plaše přiblížila.

»Siporo, ty víš, že jsem Izraelita a přicházím z domu faraóna, který utlačuje a trápí můj národ.«

Sipora jen přikývla.

»Myslím na svůj národ ve dne v noci. Slyším, jak jeho volání doléhá až sem ke mně. Přišel jsem do těchto míst, abych zde dozrál pro úkol, který musím splnit.«

Sipora opět přikývla. Sklonila trochu hlavu, aby mohla snadněji naslouchat Mojžíšovým slovům, ale vůbec mu nerozuměla. Neomylným instinktem vycítila, že její muž má odpor ke všemu, co nepatří k jeho úkolu. Začala se chvět úzkostí. Její prostá povaha se vzpírala bolesti, která na ni mučivě dolehla. Slyšela jeho slova a ze všeho chápala jen jedno: on odchází!

Mojžíš skončil a s očekáváním se podíval na Siporu. Zvedla hlavu a pohlédla na něho svýma tmavýma očima, v nichž byl patrný výraz nejhlubšího bolu. Mojžíš však neviděl oči ženy, ale spatřil Abd-ru-shina, upírajícího na něho svůj zrak. Hlubokým leknutím sebou trhl. Je to možné? Je možné, že nikdy nepoznal tuto ženu a nevnímal její lásku? Byl dojatý a litoval svých slov. Vzal ji za ruku. Neříkala nic, jen spočinula pohledem na Mojžíšově tváři a viděla změnu, která se v něm odehrála. Jeho nitro naplňoval dík vůči Abd-ru-shinovi, jehož varovný pohled ho zasáhl v pravou chvíli. Mojžíšovo srdce bylo lehké a šťastné.

»Půjdeme oba, Siporo. Chceš jít se mnou?«

Souhlasila a podala mu i druhou ruku…

BRZY NATO procházeli krajem dva lidé. Trvalo týdny, než se přiblížili k Abd-ru-shinově říši, kam to Mojžíše pohánělo. Cestou svou družku poučoval. Vyprávěl jí o cizí zemi, do které míří. Sipora zbožně naslouchala a hravě vnímala, co jí říká. Teprve teď v ní procitlo všechno, co dlouho potlačovala, takže se rozvykládala a přestala se ostýchat. Mojžíš ji musel obdivovat.

Jeho duše letěla stále vpřed. Zatímco vyprávěl své ženě o Abd-ru-shinovi, sám byl již duchem u něho. Touha dostat se k němu nesmírně vzrostla.

»Konečně!« jásal v duchu, »konečně smím začít.« Mojžíše naplnila taková radost, že mu obtíže dlouhé cesty připadaly nepatrné.

Když se v dálce ukázalo cimbuří Abd-ru-shinova paláce, nemohla už Sipora svému muži téměř stačit. Přidal do kroku, jako by byl teprve na začátku cesty.

»Mojžíši!« poprosila ho. »Nemohu jít tak rychle.«

Zpomalil krok. Musel si znovu připomenout, že má ženu.

Mojžíš procházel ulicemi města jako ve snu. Před sebou spatřil ve sluneční záři oslnivě bílý palác. Visel na něm pohledem, i když ho paprsky slunce oslňovaly, takže neviděl přesně jeho obrysy. Konečně stanul u velké brány a prosil, aby směl vstoupit. Vracel se pokrytý prachem a v nuzném oblečení. Sipora jej následovala. Srdce se jí svíralo a těžce, hlasitě tlouklo. Nádhera vnitřního dvora, barevný mramor podlahy a tyčící se sloupy, které nesly strop vstupní haly, naplnily ženu z prostého, chudého národa úzkostí a vyvolaly v ní bezdechý úžas.

Sipora se téměř neodvažovala pozorněji se rozhlédnout. Před ní šel Mojžíš. Viděla ho, jak pospíchá, a bála se, že by ji mohl v tomto prostředí zanechat samotnou. Jeho oblečení, ostře se odlišující od nádherných oděvů služebníků, pro ni bylo jediným záchytným a uklidňujícím bodem v cizím prostředí, které ji obklopovalo.

Přiblížili se ke schodišti. Mojžíš se před ním zastavil. Sipora zvedla hlavu, pohlédla vzhůru a na nejvyšším stupni spatřila postavu v bílém rouše a s bílým šátkem na hlavě, který byl na čele sepnutý zářivou sponou. Prostá žena se zachvěla. »To je jeho Bůh,« pomyslela si, klesla na kolena a zakryla si tvář.

Mojžíš zde stál se zářícíma očima a pohlížel na sestupujícího knížete.

Abd-ru-shinovy oči zářily jako dvě slunce a obdarovávaly Mojžíše obšťastňujícím teplem. Také on klesl před Abd-ru-shinem na kolena, dokud na svých vlasech nepocítil, jak se jich zlehka dotkla ruka knížete.

»Pojď, jsi mým hostem, Mojžíši. Vítám tě ve svém domě. Ať je tvým domovem.«

Mojžíš tiše pronesl: »Abd-ru-shine, děkuji ti, že jsem se směl k tobě vrátit.«

»Mýlíš se, Mojžíši, kráčel jsi neochvějně vpřed a opsal jsi kruh, který začal u mne a u mne také musel skončit.«

Mojžíš se prosebně podíval na knížete.

»Pane, chtěl bych slyšet z tvých úst, co by mě osvítilo.«

Abd-ru-shin přikývl na souhlas.

»Kdo je tato žena?« zeptal se a ukázal na Siporu, která stále ještě klečela.

»Moje žena, Abd-ru-shine,« odpověděl Mojžíš a pomohl jí vstát. Sipora plaše stála a chvěla se.

Abd-ru-shin se lehce dotkl jejího ramene, takže se na něho odvážila podívat. V jejím obličeji byla dětská čistota. Se zbožnou úctou pohlížela na Abd-ru-shina.

»Pojďte se mnou.« Abd-ru-shin se obrátil a vystupoval vzhůru po schodech. Mojžíš se Siporou ho následovali.

Když dorazili nahoru, očekávali je už služebníci a na Abd-ru-shinův pokyn přistoupili blíž.

»Zaveďte mé hosty do jejich komnat, připravte jim koupele a dejte jim oděv.«

Opět se obrátil k Mojžíšovi.

»Osvěžte se a zotavte po nesnázích dlouhé cesty. Váš sluha vás za několik hodin doprovodí ke mně, abychom společně pojedli. Teď si na občerstvení vezměte nějaké jídlo a ovoce, které vám donesou.«

Abd-ru-shin zvedl ruku, dotkl se jí na pozdrav čela a opustil své hosty.

Jako ve snu kráčeli za služebníky. Když vstoupili do komnaty pro hosty, Sipora slabě vykřikla. Drahocenné věci v místnosti vyvolaly nelíčený údiv i v Mojžíšovi, který u faraónova dvora nikdy neviděl nic podobného.

Mramorové vany naplňovala průzračná voda. Místností se linuly libé vůně solí a esencí rozpuštěných ve vodě. Mojžíš klesl na sedátko a zavřel oči. Naplnilo ho nevýslovné blaho. Zapomněl na dobu strádání a oddal se zcela pocitu, který se jej zmocnil.

Později seděl spolu se Siporou, oděn stejně jako ona do nádherného měkkého oděvu, s Abd-ru-shinem při jídle. Očima prahnoucíma po kráse okouzleně hleděl na nádherné mísy, v nichž byly podávány nejvybranější pokrmy.

»Abd-ru-shine, jsi ke mně příliš laskavý, uvádí mě to do rozpaků.«

»Nejsi snad můj přítel, Mojžíši? Komu mám dávat, když ne svým přátelům?«

»A kde jsou dnes ostatní tvoji přátelé?«

»Dnes nikdo z nich nepřijde, protože jsi poprvé v mém domě. Zítra je uvidíš, zařadím tě do jejich kruhu.«

»Nebudu dlouho zneužívat tvou pohostinnost, Abd-ru-shine, brzy musím dál. Mám teď naléhavý úkol. Je už připravený a čeká.«

»Vím to, Mojžíši, viděl jsem utrpení izraelského lidu na vlastní oči. Faraón zemřel.«

»A Juri-cheo vládne?« zajímalo Mojžíše.

»Ne, byla svržena ještě předtím. Faraónem je Ramses, který se narodil jako první.«

»Ramses! Ubohý lid! Ramses je ukrutnější než jeho otec!«

»Sužuje Izraelity víc než jeho otec.«

»A Juri-cheo?«

»Je zde jako můj host.«

Mojžíš zbledl vzrušením. »Tady?«

Abd-ru-shin přikývl.

»Jen krátkou dobu. Věděla, že přijdeš. Věštec, můj přítel, nedávno oznámil tvůj příchod.«

Mojžíšovy oči prosily. Abd-ru-shin dal proto nenápadné znamení a jeden ze služebníků odešel.

Po chvíli vstoupila Juri-cheo. Mojžíš vstal, šel jí několik kroků naproti a klesl před ní na kolena. Faraónova dcera stála úplně tiše. Utrpení, které ji potkalo, způsobilo, že její tvář ztuhla a proměnila se v masku. Nyní maska spadla, Juri-cheo se překvapivě uvolnila.

V tváři jí křečovitě zaškubalo a po dlouhé době, kdy se musela přemáhat, napětí naráz povolilo.

Její ruce, stále ještě ruce dítěte, zlehka hladily výšivku šátku, který měl Mojžíš na hlavě. Vstal a doprovodil ji k jídelnímu stolu.

Sipora seděla se široce otevřenýma očima a sledovala celý výjev. Její pohledy Juri-cheo magneticky přitahovaly.

»To je tvá žena?«

Mojžíš přisvědčil.

Juri-cheo se srdečně usmála. Ihned poznala Sipořinu lásku ke svému někdejšímu chráněnci.

Abd-ru-shin viděl, jak jsou tito lidé šťastní, a v jejich očích četl poděkování.

Vtom se za jeho vyvýšeným křeslem odhrnul záhyb závěsu a objevila se něžná, tmavá hlavička. K černým kadeřím těsně přiléhal zlatem vyšívaný závoj. Mojžíš vykřikl překvapením. Abd-ru-shin otočil hlavu.

»Jen pojď, Nahome!« pozval ji se smíchem, »vím, že nemůžeš vydržet, abys u toho také nebyla.«

Nahome stáhla ústa, pak ale místností zazněl její stříbrojasný smích, zaletěl do srdcí hostů a naklonil si je.

Rychlými, tichými krůčky doběhla na sedátko vedle Abd-ru-shina a svým povídáním ještě víc rozjasnila tváře hostů.

Po jídle zatleskala, jeden ze sloužících rychle odešel a brzy zazněl úder gongu.

Na jedné straně se rozhrnuly těžké závěsy a za nimi se objevil další prostor. Když jej hosté spatřili, vykřikovali údivem. Jeho stěny pokrývaly třpytivé kameny a ve vytesaných výklencích stály svíčky. Paprsky svíček se lámaly v broušených krystalech, jimiž byl každý výklenek vyložen. V celém prostoru se míhaly a navzájem protínaly paprsky mnoha barev. Uprostřed stál nízký čtyřhranný podstavec a vedle něho po obou stranách ploché misky. Vystupovaly z nich příjemně vonící sloupy dýmu. Na podstavci klečela žena v těžkých, lesklých šatech. Obličej jí zahaloval závoj.

Zazněla tichá hudba. Žena se podle zvuků hudby pomalu napřimovala. Její tělo přijímalo tóny a vracelo je proměněné v pohyb. Propůjčovala hudbě, která se jakoby vznášela místností, formu a výraz.

Každý pohyb tanečnice byl nejdokonalejším projevem tanečního umění. Diváci poprvé viděli čisté, ušlechtilé ztělesnění hudby. Takto je mohl podat jen čistý a vnímavý člověk. Mojžíš se naklonil k Abd-ru-shinovi.

»Kníže, ve tvém domě má místo jen čistota a krása. Vídal jsem tanečnice v Isidině chrámu a býval jsem okouzlený. Ve srovnání s touto ženou ale jejich umění bledne.«

Abd-ru-shin se usmál.

»Nemyslím si, že Isidiny tanečnice jsou horší než tato.«

»Takovou chválu si tanečnice v Isidině chrámu nezaslouží!«

Abd-ru-shin se nevyjádřil. Tanec skončil. Tanečnice spustila závoj na zem a hosté zřetelně uviděli její tvář.

»To není možné!« Mojžíš vyskočil. V té chvíli se závěs zatáhl. »To přece byla Ere-si, první tanečnice z Isidina chrámu!«

»Ano, poznal jsi ji? Zemřelý faraón ji poslal ke mně. Přišla s jedním egyptským knězem. Ten je nyní mým stálým průvodcem na cestách.«

Mojžíš se neschopný slova zahleděl na knížete. Jen jeho oči svědčily o bezmezné úctě, která ho naplňovala. Neptal se, proč faraón kněze a tanečnici poslal, tušil totiž důvod. Procitla v něm palčivá obava o Abd-ru-shina. Nejraději by ho poprosil: »Nech mě zde ve své blízkosti, abych bděl a chránil tě.«

Jeho úkol však byl jiného druhu. Svěřil mu jej sám Pán!

A když druhého dne Mojžíš stanul tváří v tvář Abd-ru-shinovým přátelům, jeho starost rázem zmizela. Spatřil ostře řezané tváře Arabů, jejich tmavé oči blýskající se odvahou a velitelskou, vysokou postavu bývalého egyptského kněze, který stál jako strážce po boku knížete.

Jeho zářící jasné oči a ušlechtilá tvář pravidelných rysů, budící dojem, jako by pocházel z jiné, cizí rasy, zbavily Mojžíše posledních pochybností. »Nemohu být užitečnější víc než tito lidé. Každý je připraven položit za Abd-ru-shina život.« –

Juri-cheo se loučila s Mojžíšem. Dlouho na něho hleděla pevným pohledem plným naděje.

Mojžíš ji uchopil za ruku.

»Ještě jednou ti děkuji, Juri-cheo. Víme, že je to rozloučení – poslední na této zemi. Rozejdeme se a už se tady neshledáme!«

Juri-cheo nehybně stála. Jakási mocná síla ji držela na nohou.

»To vím, Mojžíši, a přesto nebudeme nikdy odloučeni. Už ti nemohu pomáhat, máš vyšší pomoc. Měj to vždycky na paměti!«

Přistoupila ještě o krok blíž k němu a rukama objala jeho rámě.

»Mojžíši, přeji ti vítězství nad Egyptem. Přeji ti, aby se ti podařilo osvobodit izraelský lid. Tvůj odpůrce je mocný, tvůj Bůh je však mocnější!«

Její hlas, tak ztlumený, že se jeho zvuk podobal dechu, byl velmi naléhavý, měl v sobě cosi zapřísahajícího, co Mojžíšem proniklo. Po těchto slovech si připadal, jako by si ještě jednou plně uvědomil velikost svého úkolu. Tato přání Juri-cheo v něm žila, a ještě když se blížil k Egyptu, mu zaznívala v uších.

Jeho žena se držela věrně po jeho boku, plná víry a důvěry.

Posledním obrazem, který si Mojžíš uchoval ve svém nitru, byl obraz Abd-ru-shina. V posledním úsměvu knížete spočívala pouze radostná naděje. Nepřemožitelná moc, skrytá v tomto úsměvu, byla pro Mojžíše tím nejkrásnějším doprovodem. S důvěrou táhl do boje.

Abd-ru-shin se obrátil na Juri-cheo: »Chceš zůstat zde?«

Podívala se na něho. Přání říci »ano« bylo velké. Přesto zavrtěla hlavou.

»Asi se vrátím, snad mu budu moci být přece nějak užitečná.«

Abd-ru-shin jí nebránil odjet. Když v doprovodu jeho jezdců odjížděla do Egypta, díval se smutně za ní. – V jeho duši se rozhostil smutek a kvůli němu nakrátko zapomněl na své okolí.

Vznášelo se nad ním opět, jako tak často, veliké »proč«. Zmocnila se jej touha po něčem, co je vysoko nad zemí. Nepozoroval, že k němu přistoupila Nahome a mlčky, tázavýma dětskýma očima na něho pohlédla, Teprve když štíhlou rukou zlehka pohladila jeho rámě, vrátilo se mu pozemské vědomí. Dobrotivě na ni upřel zrak.

»Jsi tak daleko, Pane?«

»Ano, Nahome, byl jsem daleko, velmi daleko.«

»Pane, mohl bys jednou odejít a nevrátit se?«

»Jednou odejdu, Nahome, i ty. Všichni lidé jednou opustí tuto zemi. Bude záležet na nich samotných, zda se sem budou muset vrátit. Já sice nemusím znovu na zemi, ale přesto mi připadá, jako bych měl přijít ještě jednou.«

V Abd-ru-shinově obličeji se objevil zamyšlený výraz, jaký někdy míval. Nahome si toho všimla.

»Abd-ru-shine, půjdu s tebou, až opustíš zemi, a přijdu, až tady zase budeš. Chci zůstat u tebe.«

Abd-ru-shin jemně pohladil tmavou hlavičku. »Bude-li to Bůh chtít, stane se tak, dítě.«

Nahome byla spokojená. Zapomněla na vážný tón a vesele štěbetala. Abd-ru-shin se při tom usmíval.

Byla to vždy Nahome, kdo ho odpoutával od myšlenek stoupajících vysoko vzhůru. Její čistá dětskost zbavovala knížete veškeré pozemské tíže, která se na něho často chtěla položit jako můra.

Teď měl Abd-ru-shin starost o Mojžíše. Nahome věděla, že Mojžíše čeká nesmírně velký úkol. Vážné rozhovory, které s ním Abd-ru-shin vedl, na ni působily tak silně, že vytušila velikost nebezpečí.

»Abd-ru-shine! Mojžíš zvítězí nad faraónem, protože ty to přece chceš!«

Kníže se musel usmát velké důvěře mluvící ze slov Nahome.

»Ovšemže zvítězí, Nahome. Bůh to tak chce. Dobro vždy nakonec zvítězí.«

»A přesto máš starosti?«

»Ano, dělám si starosti o Mojžíše, aby ho síla neopustila.«

»Ale vždyť on ji má prostřednictvím tebe, ty mu ji dáváš.«

»Já mu ji mohu dát, on ji však musí využít. Když to neučiní, nebude již k němu moci tato silná pomoc přicházet. Nevyužít je totéž jako odmítnout.«

Nahome mlčela. Zdálo se, že se její hlavička horlivě snaží pochopit, co Abd-ru-shin řekl. Konečně se její obličej rozzářil radostí.

»Mojžíš tě nezklame!« zvolala, šťastná, že našla východisko. Tím dosáhla, že byl Abd-ru-shin opět uvolněný.

Přesto brzy vyslal do Egypta vyzvědače, aby se díky nim dověděl, jak se vyvíjí situace. Netrpělivě čekal na jejich návrat.

MEZI IZRAELSKÝM lidem mezitím kolovala zvěst, že Jehova poslal pomocníka. Pořádaly se tajné schůzky a lidé na nich jen šeptali. Strach z faraónových slídilů je přiměl k největší opatrnosti.

Kdo mluvil na těchto shromážděních? Čím řečem Izraelité pozorně naslouchali? Kdo vykonával skrytou moc, která se rozšířila na celý národ?

Mojžíš! Prostřednictvím svého staršího bratra Árona slíbil národu konečné vysvobození.

V dětech Izraele se začala rodit víra zoufalců. I když tito lidé navenek hluboko klesli, na Jehovu nezapomněli a ještě stále v něho věřili. Byli tak houževnatí, že vydrželi i nejnelidštější útrapy a dokonce ještě doufali.

Mojžíše dosud nikdo neviděl. Všichni toužebně očekávali, až se zachránce objeví. Áron, který měl již dávno mezi nimi největší vliv, ručil za pravdivost všeho, co sliboval. Neměl nikdy tak obratný jazyk a tak důrazný hlas jako nyní.

Ubozí zotročení lidé naslouchali útěšným, povzbuzujícím slovům.

V izraelském lidu to začalo vřít. Ramses se o tom dozvěděl.

»Kdo z vás se bojí těch psů?« osopil se na slídily, kteří mu podávali hlášení. Reagovali krčením rameny.

»Čeho se obáváte?« Jeden z mužů si dodal odvahy a předstoupil před faraóna.

»Obáváme se povstání. Vznešený faraóne, tento lid si nikdy nedokážeme zcela podrobit. Překoná i to nejhorší, protože doufá v pomoc. Slyšíme a vidíme, jak se začíná bouřit.«

»Chopte se ho!« zvolal faraón zuřící vzteky. »Do hladomorny! Ať mají supové chudý oběd!«

Nešťastníka odvlekli.

»Věří ještě někdo z vás v sílu Izraele?«

Nikdo ani nešpitl.

»Jděte a buďte tvrdší než dosud. Jestliže se tento lid odváží reptat, podáte tím důkaz své slabosti. Budete si pak moci vybrat mezi rozčtvrcením a hladomornou.«

Muži se bázlivě vytratili ze sálu.

Ramses osaměl. Byl zachmuřený, věděl, že hrozí nebezpečí. Náhle vstal, přešel dlouhými kroky sál a zamířil k Juri-cheo.

Když se bez ohlášení objevil v jejích komnatách, trhla sebou. Posadil se vedle ní.

»Co si přeješ, bratře?«

»Vysvětlení.«

»Mluv, poslouchám.«

Ramses po ní střelil zpod přivřených víček pohledem.

»Kde je Mojžíš?«

»Nevím!«

Faraón se zatvářil lstivě.

»Pak budeš mít jistě radost z mé zprávy. Mojžíš je tady, v Egyptě!«

Tvář Juri-cheo strnula. Nezaškubal v ní ani sval, když tiše prohodila:

»Takže možná přijde i ke mně. Těším se, že jej budu mít po letech opět nablízku.«

Faraón potlačil vztek.

»Brzy ho budeš mít nablízku. Moji zvědové jej hledají, aby mně ho vydali. Dám ho zabít. Rozeštvává lid a pobuřuje davy proti mně. Už víme, kde se schovává, a tak ho ještě tuto noc dám zajmout.«

Tvář Juri-cheo zůstala klidná jako předtím,

»Jestliže se proti tobě proviňuje, zaslouží jistě trest. Je mi líto, ale nevěřím, že Mojžíš jedná nesprávně.«

»Ty si myslíš, že někdo jiný…?« vyhrkl.

Juri-cheo tato slova přesvědčila, že Ramses nic neví. Musela se přemáhat, aby se neusmála.

»Čeho se obáváš, Ramsesi?«

Nenapadlo ho, že mu Juri-cheo položila tutéž otázku, kterou on sám dal před chvílí slídilům.

»Obávám se povstání Izraele.«

Dal také stejnou odpověď, jakou dostal sám.

Juri-cheo se nevyzpytatelně usmála. Hrála si s náramkem, který sundala z ruky.

»Nemáš snad moc?«

»Nemohu zlomit odpor tohoto lidu.«

»Ty by sis to přál?«

»A jak jej mám jinak ovládnout?«

Juri-cheo na něho pohlédla. Její zrak byl jasný, takže dokonce i v Ramsesovi se probudilo cosi jako důvěra.

»Měl bys z tohoto lidu víc, kdybys mu tak těsně nepřitahoval otěže. Bereš mu všechnu sílu, kterou potřebuje k práci pro tebe. Jen poslední zbytek, který si děti Izraele nechávají pro sebe, z nich nemůžeš vyždímat. Ten v nich je, ale používají jej proti tobě.«

Ramses zvedl oči k Juri-cheo. Tvářil se tak utrápeně, že ho litovala.

»Myslíš na svou přísahu, Ramsesi?«

»Ano, myslím na ni a ty víš, že ji musím dodržet. Přísaha, kterou složí syn otci na jeho smrtelném lůžku, poutá po celou věčnost. Faraón se může pomstít i z onoho světa. Jestliže někdo naruší jeho posvátný klid v hrobce, pošle na něho mrtvý faraón strašlivou kletbu. Takové narušení klidu se trestá smrtí, ale já chci žít! Vládnout!«

Juri-cheo bojovala proti této staré tradici, ale prastará víra pocházející z egyptské kultury byla silnější než ona.

»Ramsesi, co kdyby sis teď promluvil s Mojžíšem a neusiloval mu o život? Pokud je Mojžíš opravdu buřič, nemyslíš, že kdybys zanechal nepřátelství s ním, mohl bys izraelský lid spíš zase spoutat?«

Ramses dlouho přemýšlel.

»Nechci klást Mojžíšovi léčky. Pokud ke mně přijde, promluvím si s ním.«

Vstal a opustil Juri-cheo tak náhle, jak přišel.

Po jeho odchodu si zhluboka oddechla a blaženě se usmála. Vroucně sepjala ruce a modlila se.

Její obava, že Ramses ukládá Mojžíšovi o život, tedy byla odůvodněná. Po tomto rozhovoru pominula.

»Přece jsem ti ještě mohla prokázat službu, synu,« pronesla tiše. Říkávala tak Mojžíšovi vždy, když na něho myslela nebo byla sama.

MOJŽÍŠ SE STÁLE ještě držel v ústraní. Izraelský lid slyšel o svém zachránci, ale neviděl ho.

Áron pronášel jeho slova, Áron zvěstoval jeho příchod a Izrael čekal.

Náhle se faraónova násilná opatření zmírnila. Tak jako lehký vítr oživí ohnutá, ochablá stébla na obilném poli a narovná je, tak se napřímila schýlená záda dětí Izraele, když se jich dotkl dech svobody.

»Mojžíš, Mojžíš!« volali Izraelité a děkovali Bohu, protože toto zmírnění považovali za výsledek činnosti vyslaného pomocníka.

Mojžíš jim však zůstal i nadále skrytý. Jejich netrpělivé čekání na to, až spatří zachránce, jen zesilovalo Mojžíšovu moc, kterou prostřednictvím Áronových slov nad nimi měl.

Jednoho dne mu Áron sděloval, jak pokračuje zahájené dílo. Mojžíš byl plný činorodé síly a toužebně očekával chvíli, kdy bude moci vystoupit. Napjatě naslouchal Áronovým slovům.

»A nemyslíš si, že bych teď mohl převzít vedení, Árone?«

Mojžíš se vyjádřil naléhavě.

Áron rozvážně zavrtěl hlavou.

»Ještě je příliš brzy. Má slova musí zapustit kořeny hlouběji než dosud, aby je nemohl nikdo vyrvat ze srdce lidu.«

Mojžíš se náhle rozhodl a vyskočil. Polekala ho jakási myšlenka a zároveň jej přiměla k tomu, aby Árona prudce odmítl.

»Árone! Navštívím dnes faraóna a poprosím ho, aby izraelskému lidu dovolil odejít ze země.«

Při těchto slovech se Mojžíš pozorně zahleděl do bratrovy tváře. Nepohnul se v ní ani sval. Áron jen trochu povytáhl obočí a přivřel víčka zakrývající výraz očí.

»Co říkáš?« zkoumal Mojžíš.

Áron pokrčil rameny.

»Takže mé tušení bylo správné. Ty nechceš to, co chci já. Máš plány, vlastní plány, a mě se snažíš vyřadit.«

Zdálo se, že Áron nerozuměl Mojžíšovým slovům, protože s bezelstným úsměvem namítl:

»Neříkám snad tvá slova? Jsem tvůj služebník, nebo pomocník?«

Mojžíš ho přerušil.

»Umíš užívat slova, Árone, slova, která ti pomohou v každé situaci. Ale ve tvých slovech není žádné jádro. Ty nevíš, co je Pravda. – Jednou jsi byl pravdivý a upřímný. Pamatuješ si na to ještě, Árone? Tehdy, když jsi mě vykázal ze svého domu. Tvá slova byla nepěkná a nespravedlivá, ale vycházela z tvého nitra. Bylo v nich zoufalství nad vaším těžkým jařmem a já jsem cítil, že jsou namířená proti Egyptu, ne proti mně, protože vás mám rád. Přišel jsem, abych vám pomohl, a přesto stojím ve vašem středu jako cizinec. – Kdyby mně Izrael rozuměl, nepotřeboval bych tě. Ty jsi jediný, kdo ví, co chci, a jsi mým hlasem k lidu. Ale varuji tě, Árone! Bůh, který mi propůjčuje sílu k vítězství, chce jen pravé služebníky! – Půjdu dnes k faraónovi, protože to Bůh chce. Vstoupím na půdu, jež byla mým domovem, a budu mluvit k lidem, kteří rozumí mým slovům, jelikož pocházejí z jejich řeči. Tam bys zase ty tápal jako slepec. Od této chvíle rozděluji pole působnosti a ode dneška budeš mým pomocníkem. Nikdy ale nezapomeň, že jsme služebníky našeho Boha!«

Áron udiveně hleděl na Mojžíše. Jeho vlastní pýcha stále více mizela. Mojžíšova slova nemilosrdně strhávala kus po kuse plášť utkaný z falešné pokory a vychytralosti, do něhož se Áron halil, a obnažovala jeho duši. Utlačovaný člověk, který se od dětství učil jen hrbit a skrýval v sobě jen bezmocný, nahromaděný vztek nad svým údělem, zbavil svého ducha pout. – Slovo lásky poprvé žádalo u zavřené brány Áronovy duše, aby bylo vpuštěno. Tentokrát scházela výmluvným ústům řeč.

Nastalo dlouhé ticho. Bratři stáli proti sobě a hleděli si do očí.

FARAÓN ZKOUMAVĚ pozoroval Mojžíše. Stál před ním hrdě a jako vládce. Několik kroků od nich čekal Áron s hlavou nakloněnou na stranu.

»Přál sis se mnou hovořit, Mojžíši, a je ti to povoleno. Mluv, co si přeješ?«

»Chci od tebe mnoho, vznešený faraóne, žádám právo! Ne pro sebe, ale pro svůj lid.«

»Tvůj lid? Od kdy jsi králem Izraele? Myslel jsem, že vládcem Izraele jsem já.«

Mojžíš se kousl do rtů. Příliš pozdě zpozoroval, že udělal chybu. Jediným slovem urazil faraónovu ješitnost. Ohlédl se po Áronovi, který s předstíranou pokorou stál opodál. Má zvolit tuto cestu, aby dosáhl cíle? Jeho víra ve vítězství nesmírně vzrostla. Zaujal ještě hrdější postoj.

»Vládcem Izraele je Jehova, ne ty! Jeho jménem stojím před tebou a žádám svobodu pro svůj lid.«

»Kdo je Jehova?«

»Náš Bůh, Věčný!«

Ramses se pohrdavě usmál.

»Věčný? Odkud víte, že je věčný? Vždyť žijete tak krátce. Jak chcete změřit jeho věčné bytí?«

»Dej si pozor, Ramsesi! Jeho moc je ohromná, nesmírně veliká.«

»Uvědom si, Mojžíši, že vyhrožuješ faraónovi, králi Egypta, který je pánem nad životy svých poddaných a jediným pokynem ruky může zničit i tvůj ubohý život.«

Áron se chvěl. Měl strach. Za jedním ze závěsů stála Juri-cheo, naslouchala a nervózně se usmívala. Zdálo se, že jen Mojžíše se skrytá výhrůžka nedotkla. Opakoval svůj požadavek: »Dovol izraelskému lidu odejít ze země!«

V sále nastalo mrtvé ticho. Po dlouhé době zazněla jakoby z pekelných hlubin neblahá králova slova:

»Budeme bojovat, Mojžíši. Tvůj vládce proti mně!«

»To bude tvůj konec, Ramsesi! Odvolej tato slova!«

»Dobrovolně tento lid nepropustím! Bojuj, jestliže jej chceš mít!« Ramses se výsměšně zasmál.

Když zmlkl, v sále se opět rozhostilo tísnivé ticho. Mojžíš mírně naklonil hlavu dopředu jakoby k útoku. Pohledem hledal faraónův zrak, Ramses však seděl nehybně, s téměř zavřenýma očima.

»Tak poslouchej, co ti pravím, Ramsesi. Tvá země je rozlehlá a tvůj národ bohatý. Údolí Nilu je úrodné, takže nikdo z vás by nemusel trpět nouzi, a přesto zotročuješ ubohý lid, necháváš jej hynout, jen abys ukojil svou dychtivost po pokladech. Ale rázem tomu může být jinak! Jediným pokynem své ruky, skrze kterou proudí síla mého Boha v zesílené míře, mohu zakalit vaše vody tak, že budou zapáchat a lidé ani zvířata se jich nebudou moci napít. Egypt postihnou nakažlivé nemoci a smrt a budou mít žeň tak dlouho, dokud nepovolíš. Dokud nenecháš můj lid odejít!«

»Tvá řeč je odvážná a mohla by polekat nejednoho bláhového člověka. Běž a zanech svých velkých, hloupých snů. Nebudu se na tebe zlobit, že ses odvážil takto mluvit se svým králem. Vrať se k mému dvoru. Když projevíš politování nad tím, že jsi od nás kdysi utekl, nepovede se ti u mě špatně. Pošli domů svého bratra, toho ubohého, zaslepeného blázna, který ani nemůže pochopit tvé plány, a nech ten lid být. Nepoděkuje ti, jestliže svými drzými řečmi zostříš jeho otročinu!«

Slova plná výsměchu Mojžíše nijak nevzrušila. Klidně prohlásil:

»Já i můj lid budeme čekat, až zavoláš. Izrael čekal dlouho a může čekat až do tvého konce.«

Obrátil se a opustil následován Áronem sál.

V TÉŽE DOBĚ se voda v Nilu i jinde začala kalit a byla plná bahna. Na hladině plavaly mrtvé ryby a z řečiště vystupovaly bubliny. Na vzduchu praskaly a vydávaly odporný zápach. Nesmírně velké množství žab prchalo z blízkosti vod do nitra země. Na polích jich bylo jak naseto a jejich mrtvá těla pokrývala rozsáhlé plochy země. Všude se šířil zápach rozkládajícího se masa.

Lidi zachvátila hrůza a v divoké panice se dávali na útěk. Zoufale kopali nové studny, aby nezahynuli žízní. Ale z každé vody, kterou objevili, vystupovaly tytéž hnilobné, sírově žluté výpary. Brzy pronikaly ze země již po několika zarytích rýčem. Pozvolna se šířila strašlivá spoušť. Smrt brala ženy mužům a muže ženám, přinášela bědování a nářek. Domy, kdysi plné obyvatel, se za několik dní vyprázdnily.

Faraón proto dal zavolat Mojžíše.

»Zadrž, nebo zničíš mou zem!«

»Kdy dáš svobodu mému lidu?«

»Jděte! Opusťte mou zem, ale teprve tehdy, až učiníš konec té ráně!«

»Souhlasím!«

A výpary zmizely, nad Egyptem zavanul čerstvý vítr a vyčistil zamořený vzduch. Studny se zaplnily čistou vodou. Jen řeky byly ještě kalné, čistily se pomaleji.

Opět stanul Mojžíš před králem.

»Kdy můžeme odejít?«

Ramses uviděl před svým duševním zrakem obraz svého mrtvého otce, jemuž přísahal, že bude izraelský lid utiskovat. Slib byl silnější než on a držel ho železnými spáry.

»Mojžíši, chtěl bych tvému lidu dát svobodu, ale nemohu. Nesmím zmírnit ani jeho bídu, byla by to moje smrt. Dám ti poklady, učiním z tebe boháče, izraelský lid si však musím ponechat.«

»Takže tě musím zase opustit, dokud nedostaneš rozum.«

A Mojžíš opustil krále.

Nil vystoupil vysoko z břehů a zaplavil zemi, až se změnila v bažinu. Ze severu přitáhly roje kobylek a komárů přenášejících nakažlivé nemoci a snesly se na egyptské nivy. Opět nastalo velké umírání a nikdo neznal jeho příčinu. Nikdo netušil, že faraón nechce dát svobodu izraelskému lidu a že tím na sebe i na celou zemi přivolává nejstrašlivější rány.

Z domů i na ulicích se ozývalo bědování, všude zazníval nářek utrápeného lidu. Výkřiky pronikaly až ke zdem ohraničujícím izraelskou čtvrť. Za nimi byl poprvé po dlouhých letech klid a mír.

Zdálo se, že tuto část země obklopuje jakýsi kruh, tak vysoký, že se přes něj utrpení nemůže dostat. Děti Izraele se shromáždily a byly připravené vzít si svůj majetek a následovat Mojžíše do země, kterou jim zaslíbil.

V době, kdy strašlivé rány ničily Egypt, byli Abd-ru-shin a Mojžíš v těsném spojení. Poslové jezdili sem i tam a přinášeli Mojžíšovi zprávy knížete. Mojžíše znovu a znovu povzbuzovaly. Bez této Abd-ru-shinovy pomoci a lásky by ho dávno zachvátila hrůza z běd, které zasáhly celý egyptský národ. Ještě stále se totiž domníval, že za faraónovu zaslepenost musí trpět nevinní. Pobýval už pouze v izraelské čtvrti, aby se ho utrpení tolik nedotýkalo. Zato Áron chodíval ulicemi, kde bydleli Egypťané, a bez sebemenšího zachvění pozoroval strašlivé utrpení tohoto národa. Vlastním těžkým prožitím byl tak otupělý, že na něho utrpení druhých nijak nepůsobilo. –

Mezi Egypťany žil bohatý a nezávislý kníže. Zdálo se, že nepatří k žádné zemi. Nikdo neznal zdroj jeho bohatství, nikdo nevěděl, co se děje za vysokými zdmi jeho domu, který lidé obcházeli širokým obloukem. Pověrčivě se tohoto kouzelníka báli. Nikdy nebylo vidět vstupovat dovnitř cizího člověka. Vypadalo to, že se cizí kníže uzavřel před světem a žije bez přátel,

Tento podivný člověk málokdy opouštěl dům. Vláčel se shrbený ulicemi a jeho dlouhé bílé vousy naznačovaly, že je už starý. Namáhavě se belhal až k malé brance u faraónova paláce. Pokaždé se ihned otevřela a stařec mohl vstoupit. Kolem sluhů, kteří se hluboce ukláněli, se ploužil rozlehlým palácem. Zdálo se, že se v něm vyzná stejně dobře jako ve vlastním domě. Konečně zmizel v malé pracovně, kde ho očekával faraón.

Starcův neobvykle vysoký hlas, pronikající z uzavřené místnosti, po několikahodinovém rozhovoru umlkl. Za chvíli se již stařec belhal nazpátek cestou, kterou přišel. Trvalo dlouho, než se zase ukázal. Jeho chování lidi stále více utvrzovalo v domněnce, že je to mocný kouzelník.

Ve skutečnosti byl tento »stařec« mladý muž. Ihned po návratu domů chvatně odložil bílé vousy a narovnal se. Setřel si ručníkem vrásky z tváře, svěřil se do péče svého sluhy a ten rychle odstranil poslední známky stáří.

Pak přes sebe přehodil tmavý plášť a znovu opustil dům. Podzemní chodby, na nichž se stále pracovalo, jej dovedly do izraelské čtvrti až k domu, kde žil Mojžíš. Vystoupil po úzkých schodech nahoru a dostal se do obytné místnosti. Také tam ho už někdo očekával. Při jeho příchodu Mojžíš ihned vyskočil s radostným výkřikem ze židle.

»Eb-ra-nite,« uvítal ho a oddechl si. Cizinec odložil tmavý plášť, pod kterým měl oděv, jaký nosili Abd-ru-shinovi přátelé.

»Máš zprávy od Abd-ru-shina?« vyzvídal na Mojžíšovi. Ten mu podal několik svitků pergamenu.

Eb-ra-nit je rychle přečetl.

»Všechno probíhá tak, jak se předpokládalo, takže můžeme být bez starostí. Ještě dnes vyšlu k našemu pánovi posla se zprávou o vývoji situace.«

»Byl jsi u faraóna?«

»Právě od něho přicházím. Má hrozný plán! Všechny pokusy odvrátit ho od něj byly marné. Přišel jsem jen pro tvé zprávy a pak ihned odešlu posla, který Abd-ru-shinovi poveze výstrahu.«

»Výstrahu?«

»Faraón ho chce dát zavraždit! Také on dnes posílá k Abd-ru-shinovi své pomocníky! Nezná sice tajemství, které ho obklopuje, ale tuší pravdu. Má mu být uloupen jeho náramek, aby tak byl odzbrojen. Ramses si chce tímto způsobem vynahradit své hrozné ztráty. Chce si podrobit Araby, aby získal náhradu za Izraelity.«

Mojžíš se zachvěl hrůzou.

»A za tuto cenu má být Izrael osvobozen?«

Eb-ra-nit pokrčil rameny.

»Vítězství je v našich rukou. Neboj se, Mojžíši, my jsme silnější.«

»Cožpak faraón nedal dříve na každé tvé slovo? Nebyl jsi jeho rádce? Proč se teď nenechá přesvědčit? Má snad podezření?«

»Kdybych mluvil příliš pro Abd-ru-shina, začal by být možná podezíravý. Takto mi ale důvěřuje a prozradil mi své plány. Mohu je změnit tím, že mu jeho úmysl oloupit Abd-ru-shina o náramek překazím.«

Mojžíš se zamyšleně zadíval na Eb-ra-nita.

»Máš odpovědné postavení, Eb-ra-nite. Ve tvých rukou se sbíhají vyzvědačské nitky ze všech nepřátelských zemí. V každé zemi jsi rádcem knížat a řídíš je podle své vůle. Vždy jsi tam, kde je tě zapotřebí. Vždycky víš, kde se chystá zrada. Jak to děláš, že máš o všem přehled?«

Eb-ra-nit se usmál Mojžíšovým slovům.

»A jak ty dokážeš dělat v Egyptě zázraky? Tak bych se stejným právem mohl zeptat tebe, Mojžíši. Od té doby, co znám toho, který je teď mým přítelem a pánem, mám sílu být všude a odvracet od něho všechno zlé. Když jsem o něm a o jeho nepřemožitelné moci uslyšel poprvé, chtěl jsem s ním bojovat, postavit se mu do cesty. Vytáhl jsem se svými válečníky proti němu. Náhle jsme se setkali, jel s doprovodem svých Arabů. A když mě s úsměvem pozdravil… rázem si mě podmanil.«

Eb-ra-nitova tvář během tohoto krátkého vyprávění změkla, pak se ale její rysy opět napjaly. Když rychle vyskočil ze židle, vyzařovala z jeho tváře nesmírně velká energie.

»Žij blaze, Mojžíši, spěchám, abych vyslal posla k Abd-ru-shinovi.«

Eb-ra-nit rychle odešel.

MOJŽÍŠE NAVŠTÍVILI faraónovi poslové a pozvali ho do paláce. Klidně s nimi procházel ulicemi. Uzavřel srdce před hrůzným pohledem, který se mu naskytl. Podél cesty se všude choulily zpustlé děti s horečnatýma očima. Ve čtvrti boháčů vládlo mrtvé ticho. Jindy stáli před branami služebníci s drahocennými nosítky nebo běželi poklusem se svým břemenem do zahrad u Nilu. Teď bylo všude ticho. Boháči nechali ze strachu brány zavřené. Báli se, aby nákaza nepronikla i do paláců.

Jedině lékaři mohli mít z toho všeho užitek. I oni se však uzavírali ze strachu před strašlivou nákazou, jejíž původ neznali a proti které neměli prostředek.

Mojžíš našel faraóna změněného. Oči mu nejistě těkaly. Zachvátila ho hrůza z moci jeho protivníka.

»Mojžíši, zachraň můj národ před jistým zánikem.«

»Stane se, faraóne, jakmile splníš mé podmínky! Jestliže se podřídíš, Bůh odejme svou ruku, kterou v hněvu vztáhl na tebe a tvou zemi.«

»Zabraň šíření nákazy, a potom tvému přání vyhovím.«

Mojžíš se pronikavě zahleděl na krále.

»Dodržíš své slovo?«

Ramses neměl tolik síly, aby vzplanul hněvem nad touto otázkou, vyjadřující zřejmou pochybnost o jeho slovech.

»Ano, ano,« slíbil chvatně.

»Pak udělám, co požaduješ.«

A Mojžíš prosil Boha, ať učiní konec této ráně. Když nemoci odezněly a lidé začali volněji dýchat, dal Mojžíš rozkaz k odchodu. Děti Izraele jásaly. Všichni naložili svůj skrovný majetek na nízké káry a vydali se za Mojžíšem, který kráčel před nimi, směrem k bráně.

Vystěhovalce ale zastavili ozbrojení vojáci a zatlačili je zpátky do města.

V Mojžíšově nitru to začalo bouřit. Rozhořčilo jej, že faraón nedodržel slovo. Vydal se proto rychle do paláce.

Zanedlouho stanul před faraónem.

»Tak dodržuje král své slovo?« zvolal hlasitě.

Vtom se na něho vrhli otroci, kteří čekali jen na zavolání. Svázali ho a položili k nohám faraóna. Pak beze slova zmizeli a Ramses se svým nepřítelem osaměl.

»Tak co?« posmíval se.

Mojžíš těžce oddechoval. Bránil se před chvílí ze všech sil, přesila však byla příliš velká.

Ramses čekal na prosby o milost, ale marně. Přes rty zajatce nepřešla ani hláska.

Vztekle do něho kopl.

»Ještě si rozmyslím, co s tebou udělám,« prohodil.

Zavolal několik otroků. Zvedli spoutaného Mojžíše a uvrhli jej do temného žaláře.

ÁRON DLOUHO čekal, než se rozhodl, že sestoupí do tmavých chodeb vedoucích do Eb-ra-nitova domu.

Kníže byl překvapený, když spatřil Árona tak vzrušeného. Ihned tušil, že se přihodilo neštěstí.

»Mluv, co je s Mojžíšem?«

Áron se posadil a těžce oddechoval. Byl úplně vyčerpaný rychlým během v úzké chodbě, která neměla dostatečný přívod vzduchu.

»Mluv!« naléhal Eb-ra-nit.

»Mojžíš je už od včerejška pryč. Odešel k faraónovi, protože ten nám v posledním okamžiku zabránil odejít, a už se nevrátil.«

Eb-ra-nit vyskočil a přecházel po místnosti.

»Teď běž,« pobídl ho konečně, »a především před lidem zataj zprávu, že se Mojžíš nevrátil, aby lid neztratil odvahu. Pokud Mojžíše zajali, osvobodím ho.«

Áron chtěl poděkovat, ale kníže v mžiku vyšel z místnosti. Blízko dveří stál ještě Arab a čekal, až Áron odejde.

Zakrátko opustil Eb-ra-nit v přestrojení za starce dům a belhal se do faraónova paláce.

Sotva otevřel malou branku, otroci se uctivě ukláněli. Někteří pospíchali napřed, aby faraónovi oznámili jeho návštěvu.

Ramses měl dobrou náladu a tato návštěva mu přišla vhod. Stařec se pomalu vbelhal do komnaty.

»Dověděl jsem se o tvém dobrém lovu, veliký Ramsesi,« pronesl vysokým hlasem.

Ramses se polichoceně usmál. »Odkud ses to dozvěděl?«

»Ty víš, že mi nezůstane nic utajeno, králi!«

Stařec se pochechtával. Ramses přikývl, jako by o tom byl přesvědčen i on.

»Co s ním mám udělat? Poraď mně.«

»Dej ho sem přivést. Nejdřív na něm vyzvíme, kdo mu dal moc, aby mohl takto jednat. Musíme vyzkoumat jeho tajemství. Určitě souvisí s Abd-ru-shinem, jehož je Mojžíš přítelem.«

Ramses považoval starcův nápad za dobrý. Poručil proto, aby spoutaného Mojžíše přivedli nahoru.

Stařec si nesedl, a to ani tehdy, když jej k tomu faraón výslovně vyzval.

A již přiváděli Mojžíše. Kráčel se schýlenou hlavou, až stanul před Ramsesem. Zaznamenal přítomnost starce v místnosti. Když k němu stařec přistoupil a upřel na něho pohled, o krok ucouvl.

»To je určitě jeden z jeho odporných čarodějů,« problesklo Mojžíšovi hlavou. Stařec předtím, než ho oslovil, slabě zakašlal. Ramses se těšil na zajímavou hru a čekal, co řekne. Mojžíš se bystře zahleděl na starce, ale nepoznal ho.

»Teď jsi v moci silnějšího, než je tvůj vychvalovaný vládce. Máš čas, aby sis rozvážil, jak se vyslovíš, protože tentokrát se můžeš zachránit jen v případě, že splníš naše přání. Jestliže mi nesdělíš, co chci vědět, stihne tě smrt ještě dřív, než budeš moci na tuto zemi znovu seslat své strašné kletby. Po tvé smrti už nad námi nebudou mít moc!«

»Mýlíš se! Po mé smrti budou řádit ještě hůř než dosud a nikdo je nebude moci zadržet, protože já, jejich strůjce, tady už nebudu.«

»Chceš nám nahnat strach?«

Mojžíš pohrdavě stáhl koutky úst.

»Takové havěti, jako jste vy, není nutné nahánět strach. Žije totiž v neustálém strachu, že ji někdo zašlápne.«

»Mluvíš směle, Mojžíši. Uvědom si, že by tě to mohlo stát život!«

»Vy mě nemůžete zabít, ani kdybyste chtěli. Mám ochranu, dokud nesplním svůj úkol.«

»Je to stejná ochrana, jakou má i tvůj přítel Abd-ru-shin?«

»Ano, stejná.«

»Tak nám ukaž, že jsi silnější než my, a roztrhni svá pouta!« Stařec opět zakašlal. Mluvení ho namáhalo. Přistoupil těsně k Mojžíšovi, jako by chtěl přezkoumat provazy, jestli jsou dost pevné. Mojžíš měl pouta jen na rukou. Cosi ledově studeného se na vteřinu dotklo jeho zápěstí. Stařec ustoupil. – – – »Nelze je přetrhnout. Těch se nezbavíš, ani kdybys měl sílu deseti mužů!«

Mojžíš zkusil pohnout rukama a cítil, jak pouta povolují. Předstíral, že jimi trhá… pouta spadla na zem.

Na faraónově tváři se objevilo zděšení. Chtěl dát znovu rozkaz, aby Mojžíše spoutali, ale vtom k němu přistoupil Eb-ra-nit a vzrušeně mu pošeptal:

»Dovol mu odejít, nebo jediným pohledem zabije tebe i mě.«

V Mojžíšově tváři se zračila radost z toho, že byl tak neočekávaně zbaven pout. Obratně skryl ruku v záhybech pláště. Z rány na zápěstí, kde jej poranila malá dýka knížete, se řinula krev.

Obrátil se k odchodu. Jeho poslední slova byla hrozbou. Přivolával novou ránu. Nikdo se neodvážil postavit se mu do cesty. Otroci před ním ustupovali.

Když odešel, probral se Ramses z ustrnutí.

»Utíkejte za ním a zajměte ho!« křičel celý bez sebe.

Eb-ra-nit jej uklidňoval. Utěšoval ho tím, že přece jen zvítězí. Pak i on spěšně opustil palác. Bylo mu jasné, že si už není v Egyptě jistý životem. Neušlo mu, že na koberci, kde stál Mojžíš, zůstaly kapky krve. Mohl snadno sledovat postup podezíravých myšlenek faraóna. Jestliže spatří krev, pozná, že Mojžíše osvobodil on. A pak si rychle vzpomene na útoky, k nimž mu poradil a které se nezdařily.

Poklady jeho domu snesli služebníci v největším spěchu do spleti chodeb pod domem. Po částech je pak vláčeli nízkými chodbami, které se táhly pod zemí dlouhé hodiny cesty a končily v poušti, daleko od lidských obydlí… Nablízku se rozprostírala oáza, kde se pásli koně a velbloudi. Jezdec vyslaný napřed je přivedl k ústí tajné chodby a zanedlouho již putovala karavana do jiné říše…

TEPRVE KDYŽ byl Mojžíš opět mezi svým lidem, uvědomil si, v jakém mimořádném nebezpečí se nacházel. Dlouho rozmlouval s Áronem, jak by se mohli vyhnout podobným nebezpečím. »Jestliže mu ještě jednou padnu do rukou, zabije mě. Jeho nenávist nezná mezí.«

»Naší ochranou je urychlený soud nad Egypťany. Popros Pána, aby je trestal rychleji.«

Mojžíš odešel do své komůrky a modlil se.

Áron a Mojžíšova žena zůstali v místnosti. Sipora držela v náručí chlapce, své první dítě. Byla plná obav a myslela na hrůzy, které postihnou Egypťany.

Mojžíš se modlil tak vroucně, jak ještě nikdy, protože poznal, jak velké nebezpečí hrozí jemu a tím i celému izraelskému národu.

Opět uslyšel hlas:

»Slyš, služebníku Mojžíši, dostane se ti pomoci, jak žádáš. Pán postihne zemi tvých nepřátel více než kdy jindy.«

V srdci bojujícího muže se rozhostil velký klid. Náhle se mu zjevila Abd-ru-shinova tvář. Mojžíš chtěl zajásat, ale zabránila mu v tom velká bolest. Zdálo se, že mu tmavé Abd-ru-shinovy oči chtějí něco sdělit. Bylo to cosi, co ho k smrti rozesmutnělo. Zatoužil vydat se rychle za Abd-ru-shinem. Shledám se s ním ještě někdy? To si Mojžíš říkal již často, ale nikdy s takovou úzkostí v srdci. Čím by byl svět, kdyby nebylo Abd-ru-shina? Mohl bych tento boj vést bez něho? Náhle Mojžíš věděl, že zázrak spočívající v tom, že se jeho vroucí modlitba vždy rychle splnila, byl možný jedině proto, že Abd-ru-shin žil v té době na zemi. Mojžíš by to neuměl vyjádřit slovy, chápal však široké souvislosti.

»Můj Bože!« modlil se hluboce dojatý, »a já smím být Tvým nástrojem!« Jeho duše se vědomě otevřela velikosti chvíle. Tak pokorný jako v okamžiku tohoto poznání nebyl Mojžíš ještě nikdy. Když se vrátil ke svým blízkým, měl zjasněnou tvář.

Jeho modlitba se splnila přes noc! Strašlivěji než kdykoliv předtím se trest hnal celou zemí. Mor, který vypukl, tentokrát neušetřil nikoho, onemocněl dokonce i dobytek ve stájích. Navíc se nad Egyptem rozpoutaly bouře a zničily poslední obilí, které zbylo na polích. Nebezpečí hladu bylo stále hrozivější. Lidé si začali zoufat.

V Egyptě nikdy nic podobného nezažili.

Ramses požádal Mojžíše, aby k němu přišel, ale Mojžíš rozhodně odmítl. Faraón mu proto vzkázal, že jakmile útrapy přestanou, bude se izraelský lid moci vystěhovat.

Mojžíš už slovům krále nevěřil. Přesto prosil Boha o zmírnění útrap, neboť mu bylo líto lidu. Byl mu dopřán jen jediný týden oddechu a pak se pohroma rozpoutala znovu, protože faraón opět porušil dané slovo.

Mojžíš poznal, že mírností by nikdy nedosáhl cíle. Na Egypt dopadaly jedna rána za druhou a všechno ničily. Již dávno umlkl nářek. Lidé čekali v bezdechém strachu na další útrapy.

Kraj zastřela tma a zesílila hrůzu, kterou lidé pociťovali. Mojžíš věděl, že brzy bude všemu konec, protože již dávno Egypťané souhlasili s tím, aby izraelský lid opustil zemi. Začali veřejně proklínat faraóna. Zbylí lidé, kteří až dosud zůstali ušetření pohrom, se snažili udržet nahoře. Nechtěli být strženi do víru pohlcujícího všechno, co mohl uchvátit.

Mojžíš poprvé promluvil ke svému lidu. Když vystoupil na vyvýšené místo, aby se ujal slova, přivítal ho jásot. Pokynem ruky nařídil klid. Jeho tvář byla vážná.

Lidé zmlkli. Všichni hleděli s očekáváním vzhůru k němu. Než promluvil, rozhlédl se po zástupech.

»Nyní nadešla hodina, na kterou jste tak dlouho čekali. Připravte velikonočního beránka a slavte slavnost pesach. Na věky vám bude připomínat váš odchod z Egypta. Jděte každý do svého domova a zúčastněte se hostiny v kruhu své rodiny. Myslete přitom na svého Boha, který vám pomůže z každé tísně. Tuto noc Pán pobije v Egyptě všechny prvorozené. Tím boj dospěje ke konci. Po této noci nás vyženou, a proto buďte bdělí a připravení na cestu, až vás zavolám!«

Když Mojžíš skončil, lidé se potichu rozešli. Zamířili domů do svých chudobných obydlí a připravovali se na slavnost pesach. Brzy bylo všude cítit vůni masa a čerstvě pečeného chleba. Z tváří lidí vyzařovala radost a i nejzarmoucenější oči radostně plály v očekávání toho, co mělo přijít.

Jen Mojžíš byl vážnější než kdy jindy.

Je u cíle, vybojoval svůj boj do konce. Odejdou do světa, leží před nimi volný a otevřený. Zná zemi, kam hodlá zamířit? Ne, jen z vyprávění Arabů. Projížděli jí na svých cestách a snad i bojovali proti jejím obyvatelům. Teď přichází on a vede tam celý národ.

Netroufá si příliš? Vzal na sebe odpovědnost za velký národ. Cesta bude trvat léta. Léta bude muset jít před izraelským lidem a vést jej do neznáma. Každý chybný krok popudí nespokojence proti němu. Během dlouhé doby se jim může omrzet, mohou mu vypovědět poslušnost…

»Pane! Pane!« zvolal hlasitě. »Buď se mnou, dokud všechno nevykonám!«

Když nastal večer, odešel Mojžíš do své komůrky. Nevšímal si smutných pohledů své ženy, která ho vybízela, aby zůstal. Seděl osamělý a strnule hleděl do tmy. Silně na něho dolehla úzkost, jakou ještě nepoznal, a brala mu dech. Ztratil vědomí a zdálo se mu, že je sám v jakési cizí říši.

SÁM A OPUŠTĚNÝ putoval Mojžíš nekonečnou rovinou. Hnalo ho to neúnavně vpřed, stále dál a dál do neznáma.

Kam mě nesou moje nohy? Jaký cíl je přede mnou? Mocně mne přitahuje, a přece bych se raději obrátil, abych nenašel hrůzu, která mě čeká.

Musel jít dál, stále dál. Nebylo možné zastavit se, chvíli si oddechnout, ani se vydat zpět!

Rozpoutala se strašná bouře. Se skučením před sebou hnala mohutné masy písku a vířila je proti osamělému poutníkovi, takže se musel vzchopit a bránit veškerou silou, aby ho nepovalily. V dálce leželo stanové město, hnalo jej to tam… Kde jenom jsem už viděl tyto stany? Nebyl to Abd-ru-shin, kdo mě pozval do svého stanu?… Ano, to je můj cíl, teď už vím, kam musím jít! Musím? Nepřeji si to snad? Proč musím k Abd-ru-shinovi?… Zdá se, že v ležení je velké ticho. Možná je noc…

Když Mojžíš procházel mezi stany, slyšel za staženými závěsy hluboké oddechování. Nezadržitelně ho to hnalo vpřed, k jednomu ze stanů, který stál tiše a opuštěný stranou, trochu dál od ostatních.

Před vchodem seděli se zkříženýma nohama dva Arabové a v rukou drželi zbraně připravené k útoku. Oči měli otevřené, a přesto jej neviděli, když přistoupil ke stanu. Mojžíš se tomu divil, ale mlčel. Vtom spatřil, jak se z boku plíží ke stanu nějaký člověk. Jako had se plazil po zemi, a to tak obratně, že nebylo slyšet sebemenší zvuk. Mojžíš ho napjatě pozoroval. Věděl, že nemůže udělat nic, aby jej zadržel. Byl jen divákem nastávajícího dění.

Člověk se doplazil ke stanu. Vzduchem pronikl tenký trhavý zvuk. Ve stěně stanu zela trhlina… Mojžíš se vřítil kolem stráží dovnitř a uviděl Abd-ru-shina odpočívajícího na lůžku. Nad spícím knížetem se skláněl cizinec a naslouchal, jak dýchá. Rukou pak přejížděl a hmatal jako hledající dravec po Abd-ru-shinově těle… Občas vetřelec zvedl hlavu a naslouchal, žádný zvuk zvenčí ho však nezneklidnil. Mojžíš se poddal svému vnitřnímu nutkání. Vrhl se na cizince, uchopil jeho paži stále ještě hledající náramek, ale projel jí skrz, protože neměl žádnou oporu. A tak ve svém zoufalství zavolal jméno milovaného knížete.

Abd-ru-shin se pohnul, jako by zaslechl hlas, který ho volal ve smrtelných mukách. Otevřel oči a udiveně pohlédl do cizího obličeje. Jeho rty se chystaly promluvit… Cizinec bleskurychle uchopil do ruky dýku, kterou držel v zubech, a… vrazil ji hluboko do Abd-ru-shinovy hrudi… Poslední tázavý pohled knížete pronikl vrahovi do hloubi duše. Potlačil výkřik a celý rozechvělý strhl náramek z ruky zavražděného.

Vrah se potácivě zvedl z kleku a sehnutý se odplížil ven. Pohltila jej noc…

Mojžíš zoufale pozoroval Abd-ru-shinovo bezvládné tělo. V té chvíli se z mrtvého obalu uvolnilo druhé tělo. Abd-ru-shin před ním stanul hmatatelný a s úsměvem ho pozdravil.

»Ty žiješ?«

Kníže přikývl. Jeho tvář zářila víc než kdykoliv předtím. Po tomto zážitku spadla Mojžíšovi páska z očí. Poznal vývojové stupně, jimiž člověk musí projít, aby se mohl opět vrátit do duchovní říše.

Přesto když viděl, jak se Abd-ru-shinův zjev stále více rozplývá jako mlha, přepadla jej úzkost, že nyní bude sám.

»Pane!« zvolal prosebně, »zůstaň u mě! Bez tebe nemohu Izrael zachránit!«

»Mne už nepotřebuješ, Mojžíši. Po boku ti budou stát jiní služebníci, jiní služebníci Boží! Jsi pánem nade vším bytostným. Bytostní se ti podřídí a provedou tvé rozkazy v okamžiku, kdy je vyslovíš!«

Neskutečná, a přece křišťálově jasná se tato slova snášela k Mojžíšovi ze světlých výšin, které již dávno přijaly osvobozeného Abd-ru-shina…

Hlasitý křik a nářek vytrhly Mojžíše z naslouchání. Byl stále ještě ve stanu a trochu udiveně sledoval, jak Arabové, kteří našli mrtvé tělo svého pána, vzrušeně mávají rukama. Náhle se vchod do stanu zeširoka otevřel a přes práh pomalu přešla jakási postava – – Nahome! Na její mladé tváři nebylo vidět pohnutí ani stopu zármutku. Zračilo se v ní pouze velké odhodlání. Zvedla ruku a ukázala na vchod. Arabové se uklonili a vytratili se ven…

Nahome klečela u mrtvého. Její velké dětské oči nechápavě spočívaly na tiché tváři knížete. Zlehka položila ruku na srdce zavražděného a zpozorovala krev, která smáčela jeho oděv.

»Teď jsi tak daleko, že se nemůžeš vrátit, Pane! Kde tě mám hledat? Když tě budu následovat, počkáš na mne, podáš mi svou dobrotivou ruku… a pomůžeš mi? Jsi již u svého Otce? Smím tě následovat do jeho blízkosti?«

Nahome vyňala ze svého roucha malou broušenou lahvičku. Když ji otevřela, zavanula z ní omamná vůně. Zdálo se jí, že kolem ní rozkvétají vzácné květy. Napůl omámená klesla nazpět, přiložila lahvičku k ústům a vyprázdnila ji… Zvedla ruce v pokorné prosbě. Její ústa se ještě jednou s celou svou čistou dětskostí usmála. Pak Nahome zavřela oči a její ústa se uzavřela k věčnému mlčení…

MOJŽÍŠ SE VRÁTIL ze svého vidění a jen obtížně se vpravoval do skutečnosti. To, co viděl, nepovažoval za sen. Věděl, že je to pravda. Jeho nitro bylo klidné a vyrovnané. Proto jistě a plný důvěry vykročil do nadcházejícího jitra. Bylo ještě brzy. Lidé dosud spali. Kráčel prázdnými ulicemi a uličkami k bráně a odtud ven, do města Egypťanů. Tam byl klid jiného druhu. Před domy stálo mnoho lidí, ale se známkami největší hrůzy. Probděli celou noc a z jejich tváří mluvilo zděšení. Když spatřili Mojžíše, proběhl zástupem šepot. Všude před ním plaše ustupovali… Jindy by to Mojžíše zabolelo, ale teď šel svou cestou, aniž se ho to dotklo. Čím dále postupoval, tím byl pohled bezútěšnější. Ze všech domů vynášeli mrtvé, nikdo však nenaříkal. Během strašlivé doby utrpení se lidé odnaučili plakat. Téměř se báli, že by tím přivolali ještě větší neštěstí.

PAK MOJŽÍŠ naposled stanul před vládcem Egypta. Opět položil svou otázku a klidně čekal na odpověď, kterou už znal.

Ramses byl úplně zdrcený, neboť ruka mstitele skosila tuto noc i jeho syna. Dlouho mlčel, než se vůbec začal zabývat Mojžíšovou otázkou. Pak se vzchopil.

»Jděte!«

»Dáš i svému lidu rozkaz, aby nás nechal v klidu odejít?«

Královo nitro zachvátila zuřivá bolest. Vyskočil a zakřičel:

»Jestli vás nechám klidně odejít? Vyhnat vás dám ze své říše, aby byl konečně klid!«

KDYŽ SE MOJŽÍŠ vrátil ke svému lidu, dal pokyn k odchodu. Brzy bylo vidět děti Izraele, jak se zavazadly v rukou i na zádech odcházejí. Za Mojžíšem v čele kráčel nekonečný zástup, který sledovali hrozící Egypťané. Postupoval vpřed jen zvolna, protože se k němu připojovali noví vystěhovalci. Vždyť Izraelité žili v každé vesnici, v každém městě, a od chvíle jejich vysvobození je Egypťané pronásledovali a nenáviděli. Veškerý vztek a rozhořčení zkroušených lidí byly namířeny proti nim. Toužili zbavit se dřívějších otroků, z nichž začali mít hrůzu. Tak putoval mohutný proud lidí dlouho až k Rudému moři… Zde davy stanuly před první překážkou. Připadala jim nepřekonatelná. Mojžíš nařídil zastavit, a lidé se rozložili na břehu moře a očekávali, co bude dál.

Nastala noc. V lidech i v přírodě se rozhostily klid a mlčení. Mnozí, které už celé to trmácení příliš namáhalo, začali reptat. Zatím sice rostlo u cesty ovoce, jímž zaháněli hlad, ale mezi vystěhovalci se vyskytli lidé, kteří pronášeli temná proroctví a mluvili o tom, že je čekají nesnesitelné útrapy.

Mojžíš cítil tyto proudy, které se projevovaly již nyní na začátku cesty. Jeho nitro naplnila hořkost. Cožpak nasazoval život jen proto, aby ho už teď obklopila nedůvěra? Pak ale pomyslel na mnoho lidí, kteří mu byli vděční, a byl zase plný důvěry.

Nazítří ráno shromáždil lid k pobožnosti pod širým nebem. Dal přinést Bohu první děkovné oběti. Tato chvíle byla slavnostní a děkovné modlitby stoupající vzhůru našly odezvu v srdcích lidí. S vírou a důvěrou se pak svěřili do péče muže stojícího v jejich čele. Přesto napjatě očekávali, kterou cestou je Mojžíš povede. Snad podél moře?

Z dálky se přibližovala velká mračna zvířeného prachu. Mojžíš je spatřil nejdřív a neomylné cítění mu velelo, aby se okamžitě vydali na cestu. Uvědomil si, že má moc nade vším bytostným. Když zvedl hůl a držel ji nad mořem, lidé umlkli… Rozpoutala se strašlivá bouře. Vyhloubila ve vodní hladině hluboké víry a bičovala vlny tak, že se začaly rozestupovat. Všichni sledovali toto neuvěřitelné dění se zatajeným dechem. Bouře ostrým přímým řezem rozdělila vodu, takže se rozlila na obě strany a na jiném místě zaplavila protější břeh. To však lidé neviděli.

Jako první vstoupil s důvěrou do moře Mojžíš… A izraelský lid šel za ním. Všichni se strkali a tlačili, protože zahlédli blížící se nepřátele. Velmi rychle se přibližovaly vozy s faraónovými jezdci, kteří Izraelity pronásledovali, aby je opět zajali a přivedli zpět.

Teprve teď si děti Izraele uvědomily, že jsou svobodné a že svobodu zatím užívaly bezmyšlenkovitě. Lidé se tlačili za Mojžíšem do moře a úpěnlivě prosili Boha, aby je nenechal padnout do rukou nepřátel. Raději vešli do nekonečné vodní pláně, jejíž konec neviděli. Když poslední z nich opustil pevný břeh, dorazili Egypťané k cíli.

Jakmile koně spatřili nevídanou podívanou, kterou vytvořily živly, hrůzou se splašili. Jezdci marně tloukli zvířata. Zoufale se vzpínala, divoce skákala po břehu sem a tam a neudělala jediný krok do vody. V té chvíli přijížděl faraónův vůz. Zdálo se, že jeho ušlechtilí koně letí nad zemí. Kopyty se sotva dotýkali země. Když dorazili k vodě, i oni stanuli jako přikovaní a odvraceli hlavy.

Mezitím bylo vidět průvod, jak se stále zmenšuje a mizí v dálce. Vody zadržované neviditelnými silami stále ještě stály po obou stranách cesty vedoucí mořem.

Když se koně neustále vzpírali jít vpřed, křičel faraón zlostí. Na zvířatech však spočívalo jakoby ochromující pouto. Teď se už ani nepohnula, třásla se a snášela rány nemilosrdných lidí.

Tak ubíhal čas, který byl pro pronásledovatele drahocenný, a protáhl se na hodiny. Voda stála!

Náhle napětí v tělech zvířat povolilo, takže netrpělivě hrabala kopyty v písku. Jezdci a vozatajové se znovu pokusili donutit je, aby se pohnula z místa, a tentokrát ochotně poslechla po prvním pobídnutí. Jako osvobozená se celá výprava rozjela tryskem za izraelským lidem. Vody stále ještě nehybně stály. Nad mořem zavládlo mrtvé ticho… Už se Egypťané smáli, už faraón doufal… vtom se nad uhánějícími pronásledovateli ozval dlouhý, pronikavý hvizd, až jim duší projela hrůza ze zvuků, jaké nikdy neslyšeli. Biči prudce popoháněli koně… najednou ve vzduchu cosi zasyčelo, kolem nich to zavylo, koně se zastavili jako strnulí a lidí se zmocnila nikdy nepoznaná hrůza… S hromovým hukotem se kolem nich rozpoutala bouře a změnila předchozí ticho ve řvoucí peklo. Po obou stranách cesty se zvedly vodní stěny vysoké jako dům, několik vteřin stály nehybně, hrozivě nad sehnutými těly… a pak se přes ně převalily a zpěněné vlny se opět spojily…

Na druhém břehu klečeli modlící se lidé a děkovali Bohu!

MOJŽÍŠ VEDL svůj lid neochvějně dál. Jeho vůle – stále pevnější od doby, kdy ho podporovali bytostní – vedla tisíce lidí cestou, kterou nikdo z nich neznal. Mojžíš se při určování směru cesty řídil svým cítěním. Nechal se sám vést a byl plný naděje, že jeho počínání skončí dobře…

Když putovali pouští Sin, přišel za ním Áron. Podle výrazu jeho tváře Mojžíš poznal, že ho čeká něco nepříjemného. Netrpělivě přerušil bratrův dlouhý úvod.

»Proč neřekneš, že lid je nespokojený? To je přece smysl mnoha tvých slov!«

Áron mlčel. Proklínal tento rychlý způsob jednání svého bratra, který, jak se zdálo, se lidu pomalu začal zamlouvat víc než jeho řečnické umění. Snažil se je uplatňovat i teď, i když už neměl o čem mluvit. Svou práci mezi lidem vlastně skončil, ale přesto by rád ještě udržoval zdání, že je nepostradatelný. Že jej Mojžíš jednoduše odmítl, silně urazilo jeho ješitnost.

»Je to tak, jak tušíš. Lid reptá. Zdá se, že se nenecháváš vyvést z míry tím, když izraelský lid hladoví.«

Mojžíše zachvátil hněv.

»Lid hladoví? Neřekl jsem snad, že potrava přijde pokaždé, když bude třeba? Nedokázal jsem lidu, jak se mu dostává pomoci? Dostalo se mu jí pokaždé jen proto, aby na ni příští den zapomněl? Všechny zázraky, všechna znamení Pánovy milosti, to bylo nadarmo?«

»Už několik dní lidé nemají potravu a přejí si, aby byli v Egyptě. Tam by zemřeli u hrnců masa, tady umírají hladem!« Mojžíš se celý zhnusený odvrátil.

Večer se v blízkosti tábora snesla na zem velká hejna ptáků. Vyčerpaná zvířata zůstala ležet a bylo možné je pochytat. Izraelité mohli zahnat hlad a byli spokojení… Áron seděl mezi nimi a jedl hltavě jako všichni ostatní. Stranou stál Mojžíš pohroužený do vážných myšlenek. Nevýslovně trpěl.

Nikdo u něho není, nikdo mu nerozumí. Jde svou cestou sám, přestože s ním a za ním jdou tisíce lidí.

»Pane,« modlil se, »nasyť tento lid, aby zůstal dobrý. Ať tvůj příkaz, abych jej vyvedl z Egypta, není proveden zbytečně. Dnes spadli z nebe ptáci a izraelský lid byl spokojený. Co bude zítra? Čeho se mu bude nedostávat zítra?«

Přes noc napadlo cosi jako drobné kroupy, a když se děti Izraele ráno probudily, široko daleko pokrývala půdu malá zrnka. Lidé jásali nad novým zázrakem a byli opět Mojžíšovi oddaní a vděční. Od té doby padala každou noc tatáž bílá zrnka připomínající jinovatku. Byl to určitý druh semínek, která vždy vítr přivál z velké dálky.

Dokud měl lid co jíst, byl v něm klid a mír. Při sebemenším nedostatku se však zvedla nespokojenost a hrozilo, že ve všem způsobí zmatek. Toto poznání Mojžíšem stále víc otřásalo. Uvažoval, proč musel tento národ vysvobodit z rukou nepřátel. Byl to národ, který neměl kulturu ani si neuměl udělat o věcech správný úsudek, znal jen nedůvěru a očekával jen všechno špatné. Mojžíš se na to ptal ve svých modlitbách a toužebně čekal na Boží odpověď.

Stále více se lidu vzdaloval. Hledal v tichosti jako tehdy, když vodil stáda z pastvy na pastvu. A opět jako kdysi uslyšel hlas, který mu oznámil Pánovo poselství. Oslnil ho oblak Světla a přinutil jej, aby si zakryl oči.

»Služebníku Mojžíši,« ozval se hlas, »máš ve svém nitru pochybnosti a otázky, na něž si sám neumíš odpovědět. Svůj úkol ještě neprovádíš tak, jak bys měl. Jinak bys jednal bez otázek. Kdyby byl izraelský lid dokonalý, jak si přeješ, nevybral bych tě za jeho pastýře. Je to divoké, neuspořádané stádo, zpustlé v nouzi a bídě. Máš je zkrotit a dovést na dobrou pastvinu! To je tvůj úkol na zemi. Je snad příliš těžký, že naříkáš a klesáš na mysli? Hleď, ty jsi nikdy nezakusil takové utrpení, nikdy jsi nehladověl jako oni a nedostával jsi nikdy rány místo zasloužené odměny. Jak tedy chceš posuzovat stav duše těchto lidí?

Běž k nim a buď dobrý. S neúnavnou vytrvalostí jim ukazuj, že jim chceš věnovat lásku. Buď jim ochráncem, kterého potřebují, a uč je dobru! Pochybuješ-li o Izraeli, pochybuješ i o mně, neboť já jsem v něm našel hodnoty a mám jej rád.«

Rozechvěný touto přísnou dobrotou klesl Mojžíš na zem. Neodvážil se nic říci a čekal na další slova. A hlas mluvil dál:

»Ve tvém nitru se musí vyjasnit, Mojžíši. Ve všem, co děláš, tě v budoucnu musí vést spravedlnost. Chci ti k tomu pomoci. Dáš izraelskému národu zákony, podle nichž se bude moci řídit. Mým Slovem, které jim přineseš, se slabým lidem dostane pomoci a nemoudrým lidem poznání.

Modli se s lidem, aby se připravoval přijmout přikázání, která mu chci dát. Chci s Izraelem uzavřít smlouvu, a bude-li žít podle mé vůle, má být vyvoleným národem na zemi! Tři dny bděte a očisťujte se, pak na hoře Sinaj uslyšíš můj hlas. Jedině ty se mi smíš přiblížit, neboť jsi Světlu blíž než ostatní lidé. Varuj lid, aby se nezdržoval v mé blízkosti a nevystupoval na horu!

Buď lidem po tyto tři dny soudcem a rádcem, aby se ti mohli vyzpovídat ze svých vin a abys je podle toho soudil. Budeš osvícen, abys rozřešil každou otázku, a lidem, kteří se budou ptát, všechno dokonale vysvětlíš. Nyní jdi a učiň, jak jsem ti řekl!«

MOJŽÍŠ ŠEL proto mezi lid a připravoval jej na nadcházející dění. A Izraelité poprvé pochopili, že k nim přistupuje s láskou. S dětskou důvěrou stáli v širokém kruhu kolem něho a naslouchali jeho slovům. Nechali je na sebe působit naplnění zbožnou úctou a vírou. Mojžíš to pozoroval s radostí. Jeho nitro zaplavila vděčnost a odstranila poslední překážku, která ještě byla mezi ním a lidem.

Tři dny vykonával Mojžíš soud nad lidmi, kteří k němu přicházeli, aby se očistili. On, který předtím nikdy nemohl pochopit činy izraelského lidu, teď soudil s vnitřním přesvědčením a spolehlivým citem. Dobrotivě jako otec naslouchal mnoha žalobám i sebeobviňováním. Když se pak po jeho domluvě tváře stísněných lidí zjasnily, byla i jeho duše světlejší a zářivější. Už v nich nebylo nic, co by působilo jako překážka, zachvívali se čistěji. Obšťastňovalo to všechny, kteří po tom dříve nevědomě toužili.

Třetího dne Mojžíš vystoupil na horu Sinaj. Příroda se chvěla pod silou Světla vznášejícího se nad zemi. Hora vypadala, jako by stála v plamenech. Neviděli to všichni, jen vyvolení. Byli obdařeni milostí, aby celý jev spatřili a oznámili lidu.

Když Mojžíš vystoupil na vrchol, měl dojem, jako by navždy unikl z dosahu země. Naplnila ho nepopsatelná blaženost a bylo mu tak lehce, že zapomněl na pozemskou tíži. A Pán prostřednictvím svých služebníků mluvil s Mojžíšem a dal mu zákony, které měly izraelský národ vést až do dne posledního soudu, aby na něm Bůh mohl vybudovat svou tisíciletou říši.

Mojžíš vyryl Boží slova a přikázání do kamenných desek. Jeho ruku přitom vedlo Světlo.

Bůh dal svému služebníku Mojžíšovi deset přikázání. Spočívala v nich spása světa a díky své dokonalosti mohla lidstvu ulehčit pozemský život.

A nadto mu dal sílu odvodit z nich všechno, čemu by lidé ještě nerozuměli. Vysvětlení ke každému slovu, v lásce a péči o člověka, který nebyl schopen pochopit jednoduchou velikost tak, jak mu byla dána…

Mojžíš zůstal dlouho na hoře a zapisoval Boží přikázání i jejich výklady.

Mezitím děti Izraele postavily na úpatí hory stálý tábor a čekaly na Mojžíšův návrat. Zpočátku měli lidé velkou radost a nadšeně mluvili o muži, který je vedl. Pak jejich živý zájem zvolna ochabl a začala jim být dlouhá chvíle. Nakonec jim čekání na Mojžíšův návrat připadalo příliš dlouhé a znovu se ozvalo reptání. Áron byl bezradný. Neměl už sílu, aby lidi uklidnil, a všechna jeho slova byla marná.

Nenamáhal se ani a klidně nechal vypuknout vzpouru.

Jeden mladík pozoroval celé neblahé hnutí s velkými starostmi. S Áronem se příliš neznal, takže ho nemohl poprosit, aby mu dovolil bojovat proti nebezpečí, a vystoupit veřejně se neodvážil. Snažil se v ústraní uklidňovat ostatní, ale mluvil málo působivě a jeho hlas nebylo slyšet daleko.

Tento mladík, Jozue, byl jediný, kdo pevně věřil, že se Mojžíš vrátí. Ostatní zanechali čekání a nechtěli již slyšet o Bohu, který je podle jejich domnění opustil. Naléhali na Árona, aby pokračovali v cestě dál do zaslíbené země, kde chtěli zapomenout na to, jak se museli trmácet.

Áron se zoufale zdráhal. Bál se nebezpečí číhajících v neznámu. Pokud by Mojžíš skutečně zůstal nezvěstný, měl Áron v úmyslu lidi přemluvit, aby se usídlili tady. Po tomto rozhodnutí dal svolat shromáždění. Lid se přihrnul ze všech stran a chtěl ho slyšet. Áron promluvil:

»Slyšte moje slova, bratři a sestry, a vězte, jak jsem se rozhodl. Mojžíš se už nevrátí a také náš Bůh odešel s ním. Jsme sami, bez ochrany a nemůžeme nic podniknout, jestliže nebudeme pod ochranou nějakého boha. Tohoto boha si musíme sami vytvořit a na něm vybudovat svou moc. K tomu je nutné, aby každý z vás bezvýhradně uznal mé vedoucí postavení. Když splníte tuto podmínku, ukážu vám východisko a v krátké době z vás učiním bohatý národ. – – Chcete uznat mou vůli?«

Dav mlčel. Několik minut bylo naprosté ticho. Náhle si vedle Árona stoupl mladý muž, Jozue.

»Bratři!« zapřísahal je, »nevěřte jeho slovům, Bůh našich otců je s námi stále!«

Přerušil ho posměšný smích. Nejdřív byl ojedinělý, ale pak zesílil v mohutný orkán.

Jozue ochable svěsil ruce a stáhl se do ústraní. Áron se vítězoslavně usmál.

»Chcete se snad podřídit tomuto neznámému mladíkovi? Brzy byste byli zklamaní. Udělám vám boha, jehož budete moci vidět, kdykoliv po tom zatoužíte. Dejte mi své šperky a zlato. Uliji vám zlaté tele, to bude váš bůh.«

Áron dal sebrat všechno zlato, jehož se mohl zmocnit, a z desetiny ulil modlu. Ostatní zlato si ponechal pro chvíli, kdy hodlal založit svou vnější moc. Chtěl se stát králem Izraele. Byl nejbohatší a chtěl vládnout. Pomýšlel na to, že z Izraelitů udělá loupeživý národ, který bude přepadávat lidi cestující pouští a přisvojovat si cizí majetek…

Ať lid vzývá modlu. Bude pro nás symbolem našeho chtění a poskytne nám pozemskou moc! – Tak to chtěl Áron.

ZATÍMCO MOJŽÍŠ se v čistotě otvíral a v lásce pracoval pro Izrael, přihodily se tyto události…

Mojžíš sestupoval z hory…

Z dálky k němu pronikl divoký křik, rušil klid hory. Mojžíše se zmocnil neklid. Jakmile došel do blízkosti lidu, projevila se jeho starost o něj, starost, která nikdy nepolevovala. Vypukla snad vzpoura?

Stále rychleji pospíchal dolů. Lehce a jistě skákal přes balvany ležící mu v cestě.

Když měl před sebou poslední kus cesty, mohl již zahlédnout tábor. Zastavil se a pohlížel dolů do divoké vřavy. Klame ho snad zrak, nebo opravdu děti Izraele tancují?

Tímto způsobem se lid bavil a krátil si čas, zatímco on přijímal Pánova přikázání? Pozvolna v něm narůstalo zklamání.

Nikdo si nevšiml vracejícího se Mojžíše. Lid divoce a nespoutaně tančil kolem své modly… až hromový hlas rozechvěl vzduch a stejně tak i lid. Náhle bylo široko daleko hluboké ticho.

Rudý hněvem stál Mojžíš na svém vyvýšeném místě, z něhož dříve mluvil k lidem a odkud před chvílí shodil Árona. Ruce, ve kterých držel kamenné desky, vztyčil vysoko nad hlavu.

»Toto jsou přikázání mého Boha, která vám byla dána, ale vidím, že je už nepotřebujete. Jděte dál… vstříc své zkáze. Já vás od této chvíle opouštím. Bůh mne mého úkolu zprostí!«

Po těchto slovech se ozval rachot a praskot. Mojžíš rozbil desky se zákony o skálu. Klidně sestoupil z vyvýšeného místa a mezi lidmi, kteří bázlivě ustupovali, zamířil sám do svého stanu.

Uvnitř stanu seděl jakýsi mladík a plakal. Mojžíš ho chtěl vykázat ven, ale zželelo se mu ho, takže se na něho obrátil: »Co chceš?«

Když Jozue uslyšel Mojžíšův hlas, zvedl tvář a vykřikl radostí. Vrhl se před ním na kolena a vyprávěl mu o všem, co se přihodilo…

Mojžíš ho mlčky, bez jediného slova vyslechl a zjistil, že největší část viny má opět Áron.

Modlil se k Bohu a prosil za odpuštění pro lid, který zbloudil.

Brzy nato ho navštívili vyslaní zástupci lidu a prosili jej, aby u nich zůstal. Přišel za ním i Áron a kňouravě litoval svých činů. Mojžíš dosadil místo sebe na vedoucí pozici Jozuu, k němuž se od tohoto dne choval jako k vlastnímu synovi.

A Jozue podporoval Mojžíše v jeho velikém díle. Společně napsali ještě jednou přikázání a dali izraelskému lidu jejich výklady. Mojžíš vytvořil spořádaný stát, který měl přesné zákony, jejichž přestoupení se těžce trestalo. Dosadil soudce a o všem je poučil. Mnoho let žil s lidem v poušti, stále na cestě do zaslíbené země. Proputovali úrodná údolí a bydleli v nich dlouho, dokud je hlas muže stojícího v jejich čele opět nepoháněl dál. Cestu, která mohla skončit v mnohem kratší době, Mojžíš úmyslně prodlužoval tak dlouho proto, aby si lid během dlouhých let pořádku zvykl na zákony. V samotě bylo snadnější ovládat situaci.

Mojžíš dal izraelskému lidu vše, co potřeboval, aby mohl začít se vzestupem. Svým příkladem jej zušlechtil v tak krátké době, že když před ním na hranici kenaanské země stanula smrt, neprosil o prodloužení života.

Ještě jednou přelétl pohledem lidi, kteří uctivě stáli u jeho lůžka. Pak vložil ruku do Jozuovy dlaně a zesnul…

ŽIVOT ABD-RU-SHINŮV NA ZEMI

KRAJINOU SE HNAL osamělý jezdec… ujížděl neúrodnou stepí směrem k pohoří, které se v dálce nejasně rýsovalo na obzoru. Hory se příkře zvedaly k obloze, jako by hrozily a chtěly každého vetřelce odvrátit od úmyslu přiblížit se jim.

Skalnatá údolí v pohoří obývaly divoké kmeny. Kvůli jejich ukrutnosti se jich ostatní kmeny bály a nikdy je nenapadly. Cizinec by v těchto roklích, v tomto prasvětě zabloudil. Zdálo se totiž, že tudy vůbec nevedou cesty pro lidi. Zdejší obyvatelé přelézali kamennou suť pokrývající horské svahy a vystupovali vzhůru po příkrých stráních, jako by to byly pohodlné stezky.

Do údolí, jež se jako úzká trhlina ve skále ostře a téměř neznatelně zařezávalo do hor, k večeru dorazil osamělý jezdec a seskočil z koně. Po celou dobu, kdy jel, svíral v rukou uzlíček a teprve teď jej opatrně položil na zem. Z brašny upevněné na sedle koně vyndal jídlo a vak s vodou. Pak se posadil vedle uzlíčku, kde se to začalo živě hýbat.

Muž vzal uzlík na klín a sňal z něho lehký závoj. Když spatřil usmívající se tvářičku asi ročního dítěte, jeho obličej se rozzářil. Pečoval o dítě jako matka. Opatrně je rozbalil z přikrývek, do kterých bylo pevně zabalené, a láskyplně mu dal napít a nakrmil je.

Chlapec byl spokojený. Smál se na svého ochránce a muž se pokoušel hrát si s ním, ale počínal si při tom trochu neobratně.

Když zpozoroval, že chlapec nabírá k pláči, polekaně přestal a opět ho zabalil do závojů a šátků. Uložil všechny věci pečlivě do brašny, vyšvihl se na koně a pomalu vjel do úzkého údolí.

Nadešla noc. V jedné jeskyni přichystal lůžko a uložil na ně dítě, aby mělo ochranu před nočním větrem. Potom, k smrti unavený, ulehl ke spánku i on.

Osamělý jezdec cestoval již několik týdnů a tuto noc spal poprvé klidně. Neustálá obava z pronásledování mu nedopřávala klid. Uklidnil se teprve teď, pod ochranou nehostinných hor.

Muž byl k dítěti přiveden zvláštním způsobem. Nevypadal vůbec jako ochránce dětí. Toto dítě ale bylo jeho pokladem, který chránil víc než vlastní život. Jeho životním úkolem bylo vychovat je.

Nic nerušilo klid obou spících, osudem tak úzce spojených – muže, jenž dítě uloupil, protože nemohl jinak, a dítěte, které ho nutně potřebovalo, neboť jinak by je zavraždili!

Všechno nebezpečí zůstalo daleko za nimi. Daleko byl knížecí zámek, kde dítě přišlo na svět. V nehostinných horách, které oba přijaly do ochrany, i když se jinak uzavíraly každému cizinci, měl jezdec domov. Byl knížetem kmene žijícího v těchto divokých roklinách a vládl mnoha tisícům lidí.

Nikdo netušil, že ve výšce dvou tisíc metrů stojí obrovský palác postavený z velkých kvádrů. Nikdo nevěděl, že ve vysoko položeném údolí žije uzavřený před celým světem kníže vlastnící nesmírně velké poklady. Ve skalách se totiž nacházelo zlato a také horské potoky unášely valounky zlata.

Tam nahoře bylo možné najít bohatství, o jakém neměl nikdo ani potuchy. Lidé střežili poklady, které nacházeli ve své zemi. Ze zlata vytvářeli ozdobné předměty, z křišťálu brousili nádherné poháry a nádoby. Na úrodných svazích i v níže položených údolích založili kvetoucí zahrady a změnili přírodu v nevídaně krásný kout země, v ráj uzavřený v nebetyčných, strmých skalách. A nikdo neznal cestu, jež tam vedla!

Když se rozednilo a slunce vyslalo první paprsky do jeskyně, muž osvěžený hlubokým spánkem vyskočil. Opět věnoval péči nejdřív chlapci. Jakmile se najedl i sám, vzal ho do náručí. Hlavičku mu nezakryl závojem, protože se už nebál pronásledovatelů.

Vyšel ven do záplavy zlatavých slunečních paprsků. Opatrně stoupal se svým lehkým břemenem vzhůru. Krok za krokem zkoumal cestu, která se podobala schodům a vedla prudce vzhůru. Byla úzká, takže i kůň postupoval vpřed pomalu a opatrně. Znal ale tuto těžko schůdnou cestu stejně dobře jako jeho pán.

Po velké námaze dorazili na náhorní planinu, odkud vedla vzhůru širší cesta. Jezdec se vyšvihl na koně a ujížděl rychleji vpřed.

Slunce stoupalo stále výš a výš a jeho paprsky začaly pálit. Jezdec proto opět pečlivě zahalil dítěti hlavičku. Vystupovali tak několik hodin, až náhle cesta skončila u skalní stěny. Zdálo se, že nelze jít dál. Ve skalní stěně nebylo vidět jedinou trhlinu, jíž by mohl člověk proniknout.

Muž sestoupil z koně, položil dítě na zem a táhle zavolal. Volání se ozvěnou vrátilo z dálky. Po chvilce se skály pomalu odsunuly od sebe! Vznikla široká mezera a tento neznámý kníže jí mohl s dítětem v náručí vstoupit do své říše.

Zatímco předchozí cesta byla plná trhlin a vedla podél vysokých skalních stěn, teď se jezdci naskytl pohled na kvetoucí zahradu. Rozdíl byl tak velký, že i když muž všechno dobře znal, neodolal, aby si radostně a volně nevydechl.

Projížděl tímto kvetoucím světem a zářícím zrakem se rozhlížel kolem sebe. Skály se za ním opět posunuly k sobě. Nejspíš jimi pohnuly neviditelné ruce, široko daleko totiž nebylo vidět člověka.

Jezdec často odhrnoval závoje zahalující hlavičku dítěte a pozoroval jeho tvář. A stále znovu se mu zdálo nepochopitelné, že tudy jede s dítětem v náručí a že si je má ponechat, aby se jednou stalo jeho dědicem.

V zahradě panovalo ticho. Nikde se neozval lidský hlas, a přesto byli všude kolem Ismáni. Pouze se skrývali před zraky svého knížete. Neměli ve zvyku objevovat se před ním a neobjevili se ani v této chvíli, kdy se po několikaměsíční nepřítomnosti vrátil do své říše. Přicházeli jen tehdy, když je zavolal.

Lidé cítili k Is-ma-elovi hlubokou úctu. Zprostředkovával jim sílu z výšin. Přijímal ji a předával jim ji, a tím jim umožňoval žít. Tak si Is-ma-elovi poddaní představovali těsné spojení, které jejich kníže měl se Světlem. Považovali ho za jasný krystal, v němž se zachycuje Světlo a zářící všemi barvami se rozlévá na ně. Mnozí z nich vídali svým duševním zrakem i světlé paprsky, které jejich kníže šířil kolem sebe.

Byl pro ně zároveň knězem i světským vládcem a pokorně se skláněli před jeho vyšším poznáním. Odměnou za to žili v dokonalé kráse a harmonii. S neúnavnou pílí vytvářeli drahocenné předměty pro palác svého knížete, nebo sbírali líbezně vonící květiny a byliny a připravovali z nich vzácné tekutiny. Milovali svého knížete. Splňoval všechna jejich přání tím, že jim zprostředkovával sílu, aby je mohli sami uskutečnit.

Jeho rozkaz, jímž zakázal vpustit jakéhokoliv cizince do jejich ráje, pro ně byl posvátný! Z vysoké strážní věže často pozorovali, že se lidé dostali až ke skalní stěně a hledají cestu, která by je vedla dál. Nikdy ale nezasáhli, ani v případě, že lidé zabloudili, zůstali ležet před skalní stěnou a očekávali svůj konec. V té chvíli nesměl rozhodovat soucit, protože všechno, co se nacházelo za touto skálou, bylo nečisté!

Oni byli čistí a zachovávali si čistotu celá tisíciletí. Měli těla ušlechtilých tvarů, jaká se vyskytují u čisté rasy. Neslučovala v sobě nic jiného než starou, ušlechtilou minulost dřívějších pokolení.

Podobně jako se v údolích a po úbočích hor rozprostíraly zahrady jedna za druhou, stále výš a výš, byli i lidé v tomto horském národě rozdělení do jednotlivých kast. K čím vyšší kastě patřili, tím výš leželo také jejich obydlí. Úplně nahoře sídlila nejvyšší kasta, která byla v přímém spojení s knížetem. Přesto žili Ismáni navzájem spojení a přechody z jedné kasty do druhé byly tak jemné, že se nikdy nemohla vytvořit trhlina nebo mezera. V tomto státě bylo všechno samozřejmé, a když se některý člověk vyvinul ze své kasty do vyšší, nikdo nereptal ani mu nezáviděl. Bylo to úplně přirozené, protože to záviselo na jeho schopnostech, a každý se mohl cítit dobře jen tam, kde se nacházel mezi lidmi stejného druhu.

Vědění o přitažlivosti stejnorodého měli tito lidé nevědomky v sobě. Žili podle zákona přitažlivosti stejnorodého, a proto je nic netížilo a byli šťastní.

Mezitím jel kníže stále vzhůru, až dorazil do blízkosti svého paláce. Setkal se s lidmi, s nimiž byl ve spojení. Přestože měli radost, když ho spatřili, vyjadřovali ji stejně přirozeně jako všechno ostatní. Nepřibíhali v houfech s hlasitým voláním, ale skláněli hlavu tak dokonalým a ušlechtilým způsobem, že už jen v tom se projevovala celá jejich čistá láska ke knížeti.

Stejně tak nesledovali jezdce zvědavými pohledy, připadalo by jim to nepřirozené.

Is-ma-el dojel k branám paláce a ty se široce rozevřely. Službu v paláci nevykonávali služebníci z nižších kast, ale lidé z nejvyšší kasty. Každá práce v paláci se považovala za rovnocennou, ať se jednalo o úklid knížecích komnat nebo o práci duchovního druhu.

Požadavky na duchovně vysoce vyvinutého člověka byly velmi obsáhlé, protože musel se stejnou láskou vykonávat i všechny pozemské práce. Teprve pak ho pokládali za člověka, který žije správně. Jestliže obojí nedokázal sloučit, zákonitě klesl do nižší kasty. Plně si ovšem uvědomoval, že nepatří do vysoké sféry čistoty, která byla v okolí knížete.

Is-ma-el pozdravil své věrné. Když svěřil koně do opatrování jednomu z nich, pospíchal vzhůru po schodech vedoucích do jeho komnat.

Předal dítě ženě, která s ním vstoupila dovnitř, a usedl do křesla.

»Pečuj o to dítě! Převleč je a připrav mu lůžko, aby si mohlo odpočinout. Cestovali jsme dlouho a vím, že jiné dítě by takovou námahu nevydrželo. Je to ale dítě Světla. Byl jsem určen, abych je ukryl v bezpečí, než zesílí a bude schopno chránit se samo. Neustále jsem o ně bděle pečoval, takže se jeho převoz musel podařit.«

Žena v dlouhém bílém rouchu se zlehka uklonila a odešla s dítětem z komnaty. Is-ma-el, vyčerpaný palčivým vedrem, klesl do křesla a usnul.

Splnil svůj první úkol a dopřál si klid. Směl jej užívat v naprostém bezpečí.

ZATO V PERSII, v paláci, který se nádherou téměř vyrovnal paláci knížete z hor, hledali zmizelého prince. Kníže, jeho otec, byl úplně vyvedený z míry, neboť syn se měl stát jeho nástupcem. Kníže měl mnoho nepřátel, kteří by rádi jeho dítě zabili, aby jednou sami zdědili trůn. Myslel si proto, že jim padlo za oběť.

Nikdo netušil, že z velké dálky přijel muž, aby dítě vyhledal, uloupil a odvezl do bezpečí před rukou vraha. Nikdo také netušil, že toto dítě je víc než obyčejný člověk!

To věděl jen Is-ma-el a jeho věrní. Dostal zprávu ze Světla, že na zemi žije Duch Všemohoucího Boha a že je vtělen v jednom dítěti. Tuto zprávu podala Is-ma-elovi sama královna vládnoucí v ráji Světla, která jeho prostřednictvím udržovala spojení se zemí. Nikde jinde na zemi než u Ismánů totiž nebyl úkryt, který by mohl Vyslanci Světla poskytnout ochranu.

Is-ma-el byl vládcem, a protože neměl ženu, a svého nástupce a dědice měl přesto sám vychovat, mohl si ho vybrat ze svého lidu. Žádný kníže kmene Ismánů nemohl nikdy ustanovit někoho za nástupce trůnu libovolně, ale vždy směl zvolit jen toho, koho pro tento úkol určilo Světlo.

Ismáni měli jako jediný národ na zemi ještě opravdové vědění o Bohu a Is-ma-elovým prostřednictvím udržovali také spojení s rájem. Po celá tisíciletí poznávali každého budoucího vládce vždy podle způsobu, jakým jednal. Vládcem se mohl stát jedině ten, kdo byl nejvýše vyvinutý. Kdo všechno uměl, vše věděl a nikdy nenechal žádnou práci nedokončenou! Kdo se narodil jako vládce, měl tyto dary již v nejútlejším dětství, a když dospěl v mladého muže, plně se rozvinuly.

Za Is-ma-elovy vlády ale v lidu takový nástupce nežil. Proto se Is-ma-el, i když nikdy neviděl svět na druhé straně vysokých hor, vydal na cestu do Persie, aby přivezl perského prince, jak mu bylo nařízeno ze Světla. Jeho duchovní vůdce, jehož stále viděl, mu ukazoval cestu. Tak se mu podařilo vstoupit do paláce bez toho, že by ho někdo spatřil.

Při únosu projevil Is-ma-el nevídanou obratnost. Přistoupil k téměř nemožnému úkolu s dětskou důvěřivostí, protože vedle něho byl stále duchovní pomocník a radil mu, co má dělat. A dosáhl toho! Našel dítě a uprchl s ním domů.

Kmen tak získal nástupce trůnu! Byl prvním nástupcem, který pocházel z jiné země, a zároveň prvním člověkem, jenž vstoupil na tuto půdu a nenarodil se zde.

Is-ma-el mu dal jméno Abd-ru-shin, neboť toto jméno bylo určeno ze Světla. Nahradil mu otce a vychovával ho. Učil chlapce veškeré moudrosti, kterou za tím účelem sám čerpal, a byl nevýslovně šťastný, že smí plnit svůj vznešený úkol.

Abd-ru-shin vyrůstal pod ochranou muže úzce spojeného se Světlem a léta míjela. Abd-ru-shinovo dětství uběhlo jako krásný sen. Is-ma-el jej učil všemu potřebnému. Zpozoroval ale, že dítě má už ve svém nitru mnohem vyšší vědění než on sám, a začal mu naslouchat.

Když chlapec bezstarostně povídal, Is-ma-el se nikdy na nic neptal a jen tiše naslouchal. Společně se procházeli nádhernými zahradami a těšili se z toho, jak všechno kolem nich kvete. Jednou došli až k velké skále a Abd-ru-shin se obrátil na svého otcovského přítele:

»Co je za tou skálou, proč zde cesta nepokračuje?«

Is-ma-el mu vysvětloval:

»Za touto skálou je jiná země, která s námi nikdy nesmí přijít do kontaktu. Je drsná a nevlídná. Lidé, kteří tam žijí, jsou divocí a oškliví.«

»Cožpak žijí ještě další lidé a jsou jiní než my?« zajímalo opět Abd-ru-shina. »Mluvil jsi již někdy s nimi?«

»Nikdy, ale často je pozoruji z vysoké strážní věže, a proto vím, že jsou jiní než my. Jejich země je pustá a plná kamení. Neobdělávají ji, ale nechávají zeleň zpustnout. Květiny zarostly býlím, takže jsou zakrslé. Lidé tam nemají zahrady, navzájem se nenávidí a nevěří už v Boha. Pachtí se po tom, čeho my máme nadbytek – po zlatě!«

»Otče, odkud to víš, když jsi s nimi nikdy nemluvil?«

»Vím to od svého světlého duchovního vůdce, který zná celou zemi. Podívej, i ty jsi tam byl a já jsem musel vyjet ven, abych tě přivezl.«

»Já jsem byl tam? V tom špatném světě?«

»Ano. Jel jsem mnoho dní na koni, než jsem tě našel a přivezl sem. Byl jsi ještě maličký a měl jsem obavy, že nevydržíš tak dalekou cestu. Šťastně jsme však dojeli, a tak ses stal mým synem.«

Abd-ru-shin zakroutil hlavou.

»Pak ale nejsem tvůj opravdový syn!«

»Ne,« potvrdil jeho domněnku Is-ma-el, »to by ses jmenoval také Is-ma-el. Ty ses ale měl jmenovat Abd-ru-shin. Tak to chtěla tvá matka.«

»Má matka?«

»Ano, tvá matka! Ta ovšem nežije zde na zemi. Je královnou a vládne ve světlé říši. Stará se o tebe a mne ustanovila tvým ochráncem. Stejně tak mě vyslala ven, abych tě zachránil před lidmi, kteří tě od tvého narození nenáviděli.«

»Nenáviděli mě? Co je to nenávist?« přál si vědět chlapec.

Na ta slova Is-ma-el objal chlapce a tiše slíbil:

»Pokud budu žít, nepoznáš ji.«

Abd-ru-shin nemohl pochopit, že na zemi žijí také jiní lidé, kteří jsou špatní a dělají cosi hrozného: nenávidí. Nevěřil prostě tomu, že mohou být lidé, kteří používají slova, jež nejsou dobrá. On sám neznal jiná slova než dobrá!

Na část rozmluvy týkající se lidí brzy zapomněl, ale na slova o své matce nezapomněl nikdy! Když byl sám, tiše si říkal:

»Moje matka je královna, vládne ve světlé říši a stará se o mne! Chtěl bych ji jednou spatřit!«

Jednoho dne zatoužil se od Is-ma-ele dovědět:

»Viděl jsi již někdy mou matku?«

Is-ma-el přikývl a jeho tvář se rozjasnila.

»Byla krásná?« zašeptal chlapec.

A Is-ma-el řekl: »Její krásu nelze popsat slovy.«

Abd-ru-shin zmlkl.

Z CHLAPCE ABD-RU-SHINA vyrostl mladík. Vedle něho kráčel Is-ma-el jako strážce. Uvedl Abd-ru-shina do chrámu a dovolil mu, aby se účastnil slavností. Přitom s ním jednal jako se synem a vychovával ho, jako by byl obyčejným člověkem stejně jako ostatní.

Teprve postupem času s ním chtěl mluvit o tajemství, jak se zrodil na zemi jako člověk, protože věděl, že to Abd-ru-shinovi není známo. Měl zrak ještě zahalený.

Is-ma-el začal mluvit o duchovní říši, která je domovem lidí. Věděl, že není nic nádhernějšího než předávat Abd-ru-shinovi toto vědění. Abd-ru-shin již natolik dozrál, že mohl slyšet všechno, co mu zatím bylo skryto. Jednou se svého učitele přímo zeptal:

»Když je mou matkou královna duchovní říše, kdo je tedy mým otcem?«

Is-ma-el věděl, že teď smí, dokonce musí na otázku odpovědět, neboť ji Abd-ru-shin položil sám. Přesto ještě trochu váhal. Abd-ru-shin však trval na svém:

»Já vím, že jsem ještě velmi mladý, ale musím to vědět!«

Is-ma-el zvolna prohlásil:

»Jsi Syn Všemohoucího Boha!«

Abd-ru-shin dlouho mlčel. Pak pohlédl na Is-ma-ele a pravil prostě:

»Je to pravda, jsem!«

Od toho dne již Is-ma-el nebyl učitelem a duchovním vůdcem, ale podřídil se Abd-ru-shinovi.

Lid to zpozoroval a považoval to za zcela samozřejmé. Is-ma-el sice vydával i nadále příkazy a nařízení, jimiž byl lid povinen se řídit, ale všechna byla zformulována pod vyšším vlivem. Lidé s údivem pozorovali, jaké mají účinky.

Byli šťastní, protože v Abd-ru-shinovi viděli svého nového vládce. Abd-ru-shin ale už tehdy věděl, že jím nikdy nebude.

Jednou se obrátil na svého učitele: »Pověz mi, Is-ma-eli, proč jsem vlastně na zemi?«

Is-ma-el tuto otázku neočekával a váhavě se vyslovil:

»Protože máš zemi poznat, Abd-ru-shine.«

Abd-ru-shin se usmál:

»Také si to myslím. S tím ovšem souvisí rozhodnutí, o němž jsi ještě neuvažoval, ale já na ně myslím již velmi dlouho.«

Is-ma-el tázavě pohlédl na Abd-ru-shina a uslyšel slova, která v jeho nitru vyvolala tak silnou bolest, že ještě dlouho potom, co Abd-ru-shin skončil, seděl nehybně na místě.

»Zmínil ses, Is-ma-eli, že mám poznat zemi! Tím ale není míněna zdejší malá říše, která v rajském klidu žije stranou celého světa. Země je něco jiného než krásné útočiště, jakým je náš domov. Proto ji mám poznat! Země musí být něco jiného, protože kolem sebe vidím lidi žít tak, jak tomu chce Bůh. Jednou jsi mi řekl, že za velkou skálou vypadá svět jinak, že tam jsou lidé špatní a umí nenávidět. To všechno dosud neznám a jsem tady přece proto, abych to poznal. Musím proto k lidem, kteří žijí tam, kde to není takové jako zde! Musím vás opustit a odejít do jiné země – do ciziny, do neznáma.«

Ještě dlouho seděl Is-ma-el na místě. Abd-ru-shin odešel a zanechal jej s jeho bolestí samotného. Věděl, že mu nemůže pomoci, ale doufal, že jeho milovaný učitel dospěje k poznání, jak je nutné, aby opustil říši Ismánů.

Is-ma-el zamířil do chrámu a pohroužil se do tiché modlitby. Během ní uslyšel hlas Královny Světla:

»Pověz Abd-ru-shinovi, mému synovi, aby se připravil na odchod z vaší říše! Dej mu polovinu všeho, co máš, aby šel mezi lidi dobře vyzbrojený. Dovol polovině svého kmene odejít po jeho boku. Oba jste totiž vládci a každý máte obdržet stejný díl.«

Is-ma-el poděkoval královně za její slova a splnil všechno. Abd-ru-shinovi oznámil:

»Blíží se chvíle, kdy nás opustíš. Chci ti proto už teď předat, co ti náleží. Tvá matka si přeje, abys dostal ze všeho polovinu! Ismány rozdělím. Vyber si ty, kteří půjdou s tebou. Zavedu tě do klenotnic, kde si vybereš, co se ti bude líbit. Dostaneš také polovinu všech zvířat. Odejdeš jako kníže a tvá světská moc bude každému už zdaleka viditelná!«

Když to Is-ma-el sdělil Abd-ru-shinovi, ten celý dojatý poznamenal:

»Děkuji ti, Is-ma-eli. Urovnáváš mi cesty. Jsi strážcem Světla na této zemi!«

Is-ma-el prohlásil:

»Jsem jím celou dobu, co tato země trvá, a stále se sem vracím. Pokud ještě smím přicházet na zemi, nenastal konec. Jakmile ale dovrším své poslání, přijdu sem už jen jednou, a to jen proto, abych lidem říkal: ,Čiňte pokání, neboť se přiblížilo království nebeské!’ Nebudu žít tady v této říši míru, protože nepotrvá tak dlouho, ale tam, jde bude dozrávat ovoce závisti a nenávisti.

Kmen Ismánů splnil svůj úkol. Až odtud odejdeš, zanikne. Všichni, kdo žijí v tomto ráji, brzy dokončí svůj pozemský život a po mé smrti kmen vymře. Nebude však po něm veta, ale pouze přejde na onen svět. Ta část kmene, kterou si vezmeš s sebou, bude mít vyšší úkol a bude stát kolem tebe jako kruh! Nenajde se mezi nimi nikdo, kdo by tě zradil. Jsou již natolik čistí, že nemohou propadnout temnotám. Nemají pro ně pochopení. Po tvé smrti se odpoutají od země a vejdou s tebou do svého domova.«

Is-ma-elův duchovní zrak se otevřel a Is-ma-el Abd-ru-shinovi poradil:

»Jeď na jih, Abd-ru-shine! Pak se obrať na západ, jeď až k veliké řece a podél ní pokračuj směrem k jejímu prameni. Tam najdeš svůj nový domov! Tvůj lid se spojí s kmenem, který žije v poušti bez vládce. Zůstaneš tam, dokud nesplníš svůj úkol. Dej se vést Duchem tak, jak jsem byl veden já na své cestě dalekou zemí, až jsem tě našel.«

Abd-ru-shin opět poděkoval svému učiteli. Nepřál si další rady. Už nebylo nic, co by mu mohl Is-ma-el vysvětlit. Teď musí sbírat zkušenosti sám.

V dětství byl chráněn, mládí neměl ničím zkalené. Teď je dost silný, aby se odvážil boje, který na něho, Vyslance Světla, čeká.

Abd-ru-shinův odchod z říše Ismánů vyvolal mohutný dojem. Průvod tisíců jezdců, za nimiž následovalo mnoho nákladních zvířat naložených poklady, byl nesmírně dlouhý. Celý národ se dal na pochod! Lidé opustili svůj ráj, aby následovali svého pána do jiné země. Naplňovala je důvěra, protože věděli, že tato země ukrytá v horách není jejich skutečným domovem a že si mohou říši míru a pokoje založit kdekoliv. Ty, kdo odcházeli, Is-ma-el pečlivě vybral. Byli to nejlepší lidé kmene!

Skály se široce rozestoupily a celý den a celou noc propouštěly lidi, jež dosud chránily. Uprostřed průvodu jel Abd-ru-shin na bílém koni. Mohutný proud lidí se ubíral na jih. Sestupovali úzkými roklemi, až se dostali do roviny, a pak zamířili na západ k velké řece, k Nilu. Dál směřovali opět na jih, k jeho pramenům.

Abd-ru-shin se přesně řídil pokyny svého učitele. Ožívaly v něm vzpomínky na mládí a tiše se v něm probouzela touha po zemi ukryté ve skalách, kterou lidé neznali. Jeho lid však netoužil po návratu. Byl šťastný tam, kde pobýval jeho kníže. Země mu připadala všude krásná. Na své daleké cestě žil stejným způsobem jako doma v říši zahrad.

Is-ma-el sledoval celou Abd-ru-shinovu cestu v křišťálové kouli. Byl klidný, protože v ní viděl, že všechno probíhá hladce a bez překážek. Trávil dlouhé hodiny v chrámu a hleděl do křišťálu. Takto se cítil být stále spojen s Abd-ru-shinem a s čistou radostí vnímal myšlenky, které mu Vyslanec Světla věnoval. Viděl také, že se v Abd-ru-shinovi probudila touha po jeho přítomnosti, a byl šťastný, neboť podle toho poznal, že při plnění svého úkolu nic nezanedbal.

Tak plynuly dlouhé měsíce. Ismáni stále ještě putovali s Abd-ru-shinem na jih, proti proudu Nilu, až dorazili do pouště. Jednoho dne Abd-ru-shin věděl, že jejich cesta končí.

Potkali Araby a ti se jim postavili do cesty. Nejdřív se zdálo, že jim chtějí zabránit v dalším postupu, ale pak je radostně uvítali.

Abd-ru-shin se dověděl, že náčelník jejich kmene zemřel a že čekají na příchod nového vládce, který jim byl oznámen.

»Blíží se váš kníže a přichází s velkým průvodem a nesmírnými poklady. Jede na bílém koni, ušlechtilejším než všichni arabští hřebci!«

Tuto předpověď vyslovila věštkyně kmene. Arabové se proto ve velkém počtu vydali uvítat nového vládce a doprovodit ho do svého města.

Vyprávěli to Abd-ru-shinovi. Poznal, že je u cíle. Předali mu všechno, i poklady, a Abd-ru-shin se stal knížetem mocného arabského kmene.

Začal říši utvářet podle říše Ismánů, kde prožil mládí. Nebylo pro něho vždy snadné uspořádat poměry jako tam. Měl ale věrné pomocníky – Ismány. Vytvořili opět kasty a pracovali stejně, jak byli zvyklí pracovat dříve. Založili v zemi Arabů stát uspořádaný jako v jejich bývalém domově a nedbali na úžas, s nímž Arabové přijímali novoty.

Svým dobrým příkladem ulehčovali knížeti zavádění nových pravidel a zákonů, protože činy dokazovali, jak jsou nové zákony jejich knížete spravedlivé.

Abd-ru-shin je zařadil všude. Rozdělil Araby do stejných kast a Arabové se překvapivě rychle přizpůsobili.

Především ale vrátil otrokům právo rozhodovat o sobě. Získali stejná práva jako ostatní, a to i tehdy, když pocházeli z jiných kmenů. V prvních letech vlády musel být svým lidem knížetem i knězem a musel je vést jako děti. Abd-ru-shin našel tak velké pole působnosti, že se mu zdálo nevyčerpatelné.

Měl před sebou ohromnou práci, ale lákala ho. Stále utvářel nově poměry i lidi. Našel v lidu schopné jednotlivce a z nich se stali jeho nepostradatelní pomocníci. Rozuměli jeho slovům a nehloubali nad nimi. Přenášeli je do nižších vrstev a kast. Také oni v nich našli další pomocníky, kteří provedli všechno, co nařídil nový vládce. Lidi ani nenapadlo pochybovat o správnosti novot, protože viděli, že tato opatření mají téměř okamžitě úspěch.

Mír a štěstí se šířily stále rychleji. Blahobyt země vzrůstal.

Jednoho dne přišlo k Abd-ru-shinovi několik mužů. Prosili ho, aby podnikl válečnou výpravu proti jednomu ze sousedních kmenů. Abd-ru-shina zajímalo:

»Co vám ti lidé udělali, že proti nim chcete bojovat?«

Muži nechápavě pohlédli na svého knížete.

»Cožpak nejsme kmen zvyklý válčit? Necvičili jsme se zacházet se zbraněmi proto, abychom si jednou podrobili ostatní kmeny? Nemáme snad slabší ovládat?«

»Máme bojovníky, abychom se mohli bránit, kdyby nás někdo napadl, ne však proto, abychom napadali druhé! Cožpak v naší zemi není nadbytek a blahobyt? Co chcete víc? Jestliže se svévolně vydáte do boje, můžete utrpět jen ztráty. Budete zabíjet lidi a zaznamenáte ztráty ve vlastních řadách. Otroky netrpím, takže když přivedete zajatce, budete je muset zase propustit!«

»Ale vždyť náš kmen vedl války od nepaměti. Naši muži se hodí jen k boji. Nejsou nijak prospěšní, když leží ve svých chýších a lenoší.«

»V této zemi, pod mou vládou, nemá nikdo čas lenošit. Pro vaše muže se najde jiná práce než vyhledávat po světě nepřátele, které by porazili. Jděte a pusťte tyto plány z hlavy. Nebudu je trpět!«

Náčelníci odešli celí zmatení. Chtěli vědět, proč nemají zabíjet a proč mají žít jinak než ostatní kmeny. Obávali se, že by je nepřátelé mohli přemoci a vzít jim všechno, co mají. Mysleli si, že člověk musí ukazovat svou udatnost, aby ho ostatní nepovažovali za slabocha.

Jejich názory Abd-ru-shin vyvrátil a nahradil je novými. Učil obyvatele své říše žít v míru se sousedními kmeny i mezi sebou. Dal svolat muže, kteří nebyli dostatečně zaměstnaní, a nařídil, aby se v zemi stavělo. První měl být postaven chrám.

Na jeho stavbě pracovalo mnoho lidí. Někteří odešli lámat mramor, přiváželi velké balvany a tesali z nich kvádry. Jiní je kladli vedle sebe a na sebe a chrám rychle rostl do výšky. Muže pracující na stavbě chrámu zachvátila nevídaná horlivost. Přicházely stále nové pracovní síly, všichni chtěli pomáhat. Začali poznávat hodnotu této práce a sami si teď říkali, co by z toho měli, kdyby táhli do války. Měli někdy z války opravdu prospěch?

Teď konečně dosáhli míru a blahobytu. Nikdo z nich již nemusel hladovět. Postupně dospívali ke správným názorům. Začali opět budovat svá stará, napůl rozpadlá města a stavět nové domy. Chtěli také vystavět nový palác pro svého knížete. Vyrojilo se plno plánů a všichni z nich měli radost jako děti z nové hračky.

Tam, kde se díla chopí tolik rukou, se musí dostavit úspěch. Za několik let nebyla země k poznání. Jako pilní mravenci pracovali Ismáni neúnavně mezi Araby a svou pílí je neustále povzbuzovali. Žili tak, jak žili i dříve, a svou přítomností jim dodávali elán. Byli sloupy, které všechno držely a podpíraly novou stavbu.

Stavba chrámu skončila. Dokonce i ti, kdo se na ní podíleli, stáli v obdivu před novým dílem a slunili se v radosti ostatních. Sami pro sebe se ale ptali, pro koho jej vystavěli, protože měli jinou víru než Ismáni.

Abd-ru-shin dal oznámit lidem, že nový chrám sám zasvětí. Měla to být velká slavnost pro celý národ. Zprávu o slavnosti roznesli jezdci všem příslušníkům arabského kmene. Do města přicházely početné zástupy lidí. Ti, kdo se chtěli zúčastnit slavnosti, se do něho ani nevešli.

Proto dal Abd-ru-shin daleko před městem zřídit stanové tábory a v nich se lidé ubytovali. Zachvátilo je citové rozechvění, jaké nikdy nepoznali. Neměli totiž ani tušení, jaká to bude slavnost.

Ženy a dívky připravovaly již mnoho týdnů předem drahocenná roucha. Z paláce muži dopravili do chrámu nádherné koberce. Pokrývaly podlahu a částečně i stěny. Všichni pomáhali důstojně vyzdobit dům Boží nejdrahocennějšími skvosty uschovávanými v klenotnicích.

S tichou zbožností vykonávaly chrámové služebnice Ismánů opět službu jako kdysi ve svém dřívějším domově. Ve velkých koších přinášely květiny a zdobily oltář.

Nadešel den slavnosti. Tisíce lidí naplnily již v časných ranních hodinách chrám. Arabové si s bázlivým údivem prohlíželi jeho nádheru a v jejich duších se začalo ozývat něco, co ještě nikdy nepocítili.

Z výše zaznívala jemná hudba hraná na neznámých nástrojích. Poprvé po mnoha letech mohli Ismáni znovu zapět ke cti Boží známé melodie svých chrámových zpěvů. Ve velké chrámové síni se neozval ani hlas, prostorem se nesla jen hudba.

Na vyvýšeném místě seděli Ismáni v bílém slavnostním rouchu a očekávali Abd-ru-shinův příchod. Seděli v půlkruhu tak, jak sedávali v chrámu doma. Patřili do první kasty a vykonávali i zde služby, k nimž byli knížeti zavázáni.

Když Abd-ru-shin vstoupil po schodech za oltářem do chrámu, zatajil se lidem dech. Takto ještě svého knížete neviděli. Zahalovalo jej běloskvoucí roucho. Na hlavě měl bílý šátek sepnutý nad čelem velkým zářícím diamantem. Jeho zjevu to dodávalo takové majestátní vznešenosti, že se účastníci slavnosti zachvěli radostným tušením.

Toužili po jeho slovech jako lidé hynoucí žízní a byli šťastní už proto, že se směli této slavnosti zúčastnit.

Abd-ru-shin mluvil. Jeho slova se nesla rozlehlým prostorem jako na křídlech. Lidé, kteří seděli v poslední řadě, slyšeli stejně jasně jako ti, kdo byli nejblíž.

Můj lide! Nadešel čas sjednocení! V budoucnu již nebudou dva kmeny žít vedle sebe dvojím, rozdílným životem. Stavbou tohoto chrámu jste byli stmeleni v jeden celek a budete spolu spojeni navěky. Ve všech, kdo se shromáždili pod mou vládou, má žít jedna víra a jedna vůle. Chci z kmene Arabů a z kmene Ismánů vytvořit nový kmen. Jeho jméno má navždy připomínat den vašeho sjednocení.

NOVÝ KMEN SE BUDE JMENOVAT IS-RA!

Zároveň vám k příkazům dávám také jejich vysvětlení, jak jste po tom již dávno toužili. Moje příkazy jste dodržovali bez reptání, a proto nyní máte vědět, proč jsem vám je dal.

Nařídil jsem mír! Jen když žijete v míru, můžete svobodně jednat a myslet. Tuto svobodu jednání a myšlení nutně potřebujete, abyste mohli na zemi vytvořit něco dokonalého. Neklid a nepokoj lidi stravuje, drásá jejich nitro a bere jim sílu k rozhodování.

Nařídil jsem také, abyste udržovali mír se sousedními národy, protože použitím násilí nemůžete dosáhnout blahobytu. Obávali jste se, že by vás nepřátelé mohli přepadnout ve spánku, nebudete-li stále řinčet zbraněmi. Já vám však pravím, že se toho neodváží, neboť vaše bezstarostnost je pro ně důkazem, že jste si jistí svou silou. Udržujte nadále tento klid, a nepřítel se k vám nikdy nepřiblíží s úmyslem vás napadnout. Jestliže se ale přece jen z daleka přiblíží nějaké vojsko, máme dost vyzvědačů a strážců, kteří nám oznámí jeho příchod a budeme se moci připravit na obranu.

Je to nejdůležitější příkaz, který jsem vám musel dát. Jste totiž národ, který celé generace neznal nic jiného než válku, loupež a vraždu. Přineslo vám to štěstí? Přinesl vám takový život bohatství? Nebo mi snad chcete dokazovat, že všechno, čeho jste dosáhli svou prací v těchto posledních letech, kdy jsem vaším vládcem, není nic?«

Lid mlčky naslouchal a napjatě hleděl na knížete. Abd-ru-shin pokračoval:

»Na lidech, které jsem přivedl s sebou, vidíte, jakými vás chci mít. Ne proto, abyste se mně líbili, ale proto, že jen takový život přispěje k tomu, abyste byli šťastní.

Považovali jste za svobodu vše, co jste dělali. Ať už jste vraždili nebo zotročovali lidi, vždy jste to prováděli v domnění, že jednáte svobodně! A přece jste při tom byli podrobeni temné vůli! Nikdo z vás není svobodný. Všichni jste služebníky, ne však mými služebníky! Chci jen takové služby, které konáte z vlastní vůle v dobrém chtění. Žádná služba není méně významná než jiná. Všechny jsou si rovny. I v tom zavládne opravdová svoboda teprve tehdy, až bude každý vykonávat svou službu tak samozřejmě, jak dýchá. Snažte se, a dokážete to všichni! Domnívali jste se, že zahynete, jestliže nebudete na svých koních znepokojovat okolní zemi. Neviděli jste, že na vaše ruce čeká mnoho práce, kterou je nutné vykonat!

Otevřu vám oči pro všechno. Máte pracovat tak, abyste i z práce měli radost.

A chci vám dát něco, co potřebujete naléhavěji než potravu pro své tělo:

VĚDĚNÍ O BOHU!«

Při těchto posledních slovech Arabové zbystřili pozornost, protože se jim zatím nepodařilo vyzkoumat, kterého Boha Ismáni uctívají.

Zapomněli, že sami uctívali bohy. Chtěli vědět o jediném Bohu svého knížete!

Není snad důkazem, že jeho Bůh je ze všech bohů nejmocnější? Nikdy však jeho Boha neviděli, je neviditelný. Bylo pro ně těžké sledovat Abd-ru-shinova slova, když mluvil o Bohu. Chápali pouze, že on sám plní ve všem vůli Boží. Chtěli se proto snažit jednat podle jeho příkazu. Tím by i oni sloužili tomuto vzdálenému, neviditelnému Bohu, jemuž nemohli rozumět.

Tak prostě přijímali tito přírodní lidé Pravdu, kterou jim Abd-ru-shin přinášel. Všechno, co říkal, cítili jako nutnost, i když svá slova nepronášel jako rozkaz. On sám si je podmanil svou bytostí, svým zjevem a úsměvem.

V den slavnosti jim také oznámil, že lidé budou roztříděni. Všichni, kdo se nechtějí vpravit do nového řádu, budou vyřazeni a odděleni od těch, kteří chtějí začít nový život. Budou zařazeni do skupiny lidí stejného druhu a na sobě navzájem poznají, jací sami jsou. Jejich dny vyplní práce jako u ostatních příslušníků kmene. S nimi se ale nedostanou do kontaktu. Budou smět žít jen mezi sebou a mluvit jen se sobě rovnými, dokud nezatouží, aby mohli jako ostatní sloužit ze svobodné vůle svou prací a vytvářet hodnoty, které by jejich zemi dodávaly jinou tvářnost než dosud.

Lidé budou zařazeni do kast jako v říši Ismánů. Každý, kdo se vyvíjí, bude mít otevřenou cestu do vyšších kast.

Abd-ru-shin mluvil dlouho. A zatímco vysvětloval, jakým způsobem hodlá přetvořit tyto lidi, sledoval Ismány kolem sebe. Byl to mohutný, neochvějný kruh, který podobně jako paprsky pronikal všemi kastami až do nejnižší kasty. Tito věrní budou všude stát na svém místě a vykládat jeho slova těm, kdo je nemohou pochopit! Bez nich by nikdy nedosáhl toho, co má v úmyslu.

Toho dne posvětil všechny, kteří se rozhodli, že mu budou sloužit.

Nikdy lidé neprožili nic, co by bylo možné srovnat s touto slavností. Cítili se tak uvědomělí a tak spojení jeden s druhým, že se vraceli domů s předsevzetím, ihned uspořádat vzájemné vztahy mezi sebou podle nových zásad.

Bylo po slavnosti a opět nastaly všední dny. Pro Abd-ru-shina začala doba neúnavné činnosti. Zdálo se, že mu všechno, co dělá nebo nařídí, dodává nové síly. Jeho život byl naplněný na celá léta dopředu.

Abd-ru-shin měl mnoho služebníků, ale žádného přítele. Obklopovalo ho sice mnoho mužů, jimž důvěřoval a kteří se směli zúčastňovat vážných slavnostních hodin v chrámu, byli s ním ale vždy pouze tehdy, když u něho vykonávali službu. Přicházeli, jen když je zavolal. Byl pro ně příliš vznešený, a jakmile s nimi mluvil přátelsky, začali se ostýchat. Abd-ru-shin proto zatoužil po člověku, který by se k němu dokázal chovat nenuceně a neupadal před ním do rozpaků.

»Všichni, kdo mě obklopují, sice plní mou vůli, ale nevidí ve mně ducha, který mne s nimi spojuje také lidsky,« uvažoval Abd-ru-shin. »Jsem stále sám. Jedině s Is-ma-elem jsem býval šťastný.«

DALEKO OD ABD-RU-SHINOVY říše žil kníže Eb-ra-nit. I on byl mocný a nezávislý. Když se dověděl o Abd-ru-shinovi, zahořel zvědavostí. Chtěl poznat tohoto knížete, který s úsměvem ovládá tolik lidí, nemá otroky a zakázal válčit se sousedy. Eb-ra-nit ale neměl v úmyslu poznat se s ním přátelsky. Hodlal proti němu vytáhnout do boje. Chtěl ho porazit a vypátrat, v čem tkví tajemství tohoto knížete, který jedná tak zvláštním způsobem. Eb-ra-nit mu chtěl dokázat, že když přijde někdo mocnější a vypoví mu boj, bude kapitulovat!

Shromáždil své válečníky a chystal se vytáhnout proti Abd-ru-shinovi. Lákalo jej ukázat mu svou moc. O malé kmeny se také celkem nestaral a nechával je žít v jejich chudobě, jak žertem říkával. S každým rovnocenným soupeřem však musel změřit síly.

A Eb-ra-nit… zvítězil téměř vždy. Byl ještě mladý a plný radosti ze života. Jeho poddaní ho měli rádi, protože byl spravedlivý.

Jednoho dne prohlížel zkoumavým zrakem hřebce, které měl pro svou osobní potřebu, a s úsměvem vykládal své ženě:

»Abd-ru-shin jezdí jen na bílých koních, pojedu mu proto naproti na vraníkovi, aby ihned zpozoroval rozdíl mezi námi. Jsem muž, který má rád život jen tehdy, když je plný nebezpečí. On je muž míru a potřebuje klid, aby byl šťastný. Jsme zřejmě nejpodivuhodnějšími protiklady. Těším se na něho!«

Žena stála vedle něho a hladila šíji nádherného hřebce, jehož si vybral. Její tvář zastřel lehký smutek.

»Jednou podlehneš někomu silnějšímu a pak se stanu vítězovou otrokyní!«

Eb-ra-nit se bujaře zasmál a slíbil jí:

»Až zvítězím nad Abd-ru-shinem, už nikdy tě nevystavím nebezpečí.«

Zanedlouho se vydal se svými válečníky na cestu.

Představoval si celý průběh zajímavého boje, k němuž mělo dojít.

Mezitím Abd-ru-shin dostal zprávu, že se Eb-ra-nit blíží. Také on se připravil k boji, protože slyšel o útočnosti knížete. Přesto doufal, že k boji nedojde a že celá výprava skončí přátelsky. V čele svých bojovníků vyjel naproti Eb-ra-nitovu vojsku. Když ujížděl na svém oblíbeném koni, i jeho se zmocnila nikdy nepoznaná radost. Arabové mávali zbraněmi nad hlavami. Konečně se zase mohli vybouřit na svých koních!

Ale kupodivu nemysleli na to, že táhnou do války! Užívali si divokou jízdu jen jako dlouho postrádaný pohyb. Abd-ru-shin pozoroval nelíčené nadšení své družiny a radoval se s nimi. Dělal si plány:

Teď, kdy je v říši všechno tak dobře uspořádáno, vydá se spolu se svými nejlepšími jezdci do světa! Je známý a vážený. Cestu do světa má volnou, protože je dost silný a nemusí se nikoho obávat. Navštíví sousední knížata. Faraónův dvůr bude první, kam se s přátelskými úmysly vypraví.

Ohlédl se a ve tvářích svých jezdců spatřil, že mají větší radost ze života. Jejich burnusy vlály ve větru jaké bílé obláčky. Kopyta koní se sotva dotýkala země. Mraky písku za nimi svědčily o prudké jízdě.

Vtom Abd-ru-shin zvedl ruku. Jezdci zpomalili a jeli zvolna, protože se v dálce vynořil druhý mrak písku a rychle se blížil. Eb-ra-nit se svým vojskem! Obě knížata se svými vojsky se k sobě stále více přibližovala, až proti sobě stanuli supící Abd-ru-shinův bělouš a černý Eb-ra-nitův hřebec.

Pohledy knížat se pohroužily do sebe. Eb-ra-nitův pohled byl bystrý a zkoumavý, Abd-ru-shinův pohled klidný a tázavý. Trvalo to několik vteřin! Potom Abd-ru-shin jako první sklonil hlavu a usmál se. Eb-ra-nit na něho hleděl jako upoutaný, pak položil ruku na čelo a poklonil se.

»Mohu tě poprosit, abys byl mým hostem?« oslovil ho Abd-ru-shin.

Eb-ra-nit nereagoval slovy, ale znovu se poklonil. Bílý a černý hřebec klusali vedle sebe, přešli do cvalu a nakonec ujížděli tryskem k Abd-ru-shinovu městu a srovnávali se navzájem v rychlosti. Dojeli současně. Eb-ra-nit s bujností sobě vlastní prohodil:

»Vybojovali boj za nás, nezvítězil nikdo!«

Abd-ru-shin se opět usmál, ale neprozradil, že svého koně brzdil, aby nezvítězil!

Když Eb-ra-nit poznal Abd-ru-shinův palác v celé jeho nádheře, zmocnil se ho nepopsatelný údiv. Co byl proti tomu jeho dům? Co bylo všechno, na co byl dosud tak pyšný, proti skvostům, které tvořily zařízení každé místnosti? Na okamžik jej to tísnilo, ale pak se rázem přes to přenesl.

»Je důstojný v každém směru!« pomyslel si Eb-ra-nit.

Jeho úcta k Abd-ru-shinovi vzrůstala stále víc. Myšlenka, že chtěl proti němu vytáhnout do boje, mu teď připadala nepochopitelná, ba téměř směšná. Zapomněl mluvit a jen naslouchal Abd-ru-shinovým slovům. Jako důvěřivé dítě přijímal vše, co mu kníže vyprávěl.

Bylo to mnohem zajímavější, než co kdy v životě slyšel. Viděl, že Abd-ru-shin je muž, který by se mohl postavit proti každému nepříteli. Porazil by je všechny, protože bojoval zbraněmi, které byly tak ostré a zasahovaly tak jistě, že i největší přesila byla proti nim nedostatečná.

Eb-ra-nit sice už cosi tušil o této tajemné moci, ale takto si ji nepředstavoval. Předstihlo to jeho očekávání!

Abd-ru-shin pohlížel do tváře naslouchajícího Eb-ra-nita a viděl v ní víc, než on sám tušil. Eb-ra-nit byl totiž mistr ve skrývání svých záměrů a bylo těžké jej prohlédnout. Přestože rysy jeho tváře zůstaly i nadále klidné, v očích mu začalo planout nadšení. Konečně prohlásil:

»Měl jsem o tobě velmi špatné mínění, kníže, a teď mě to mrzí. Považoval jsem tě za člověka, který spolupracuje s temnými mocnostmi, a proto se vyhýbá otevřenému boji. Poznávám ale, že bych tě nikdy nedokázal přemoci, jak jsem se o to pokoušel. Zvítězil bys nade mnou. Musím se před tebou pokořit, protože jsi nedbal na mé nepřátelství. Nemysli si však, že mě to mrzí. Jsem rád, že tě musím uznat!«

Abd-ru-shin se těmto slovům zasmál a svěřil se Eb-ra-nitovi:

»Bude dobře, když zapomeneš na to, co bylo! Když jsem tě poznal, neviděl jsem v tobě člověka, který má takové myšlenky. Od prvního okamžiku našeho setkání jsi totiž o mně smýšlel dobře. Jedině to je rozhodující! Jsi opatrný a stále bdělý jako dravec. Proto jsi mne, dokud jsi mě nepoznal, musel pokládat za nebezpečného protivníka.«

»Teď se za svou nedůvěru stydím,« omlouval se Eb-ra-nit a poprvé sklopil zrak před pohledem tmavých Abd-ru-shinových očí. Oba dlouho mlčeli.

Pak v Eb-ra-nitových očích znovu zaplála jiskra, rozhořela se plamenem a nemohla déle nechat nevyslovenou otázku, kterou se Eb-ra-nit už dlouho zabýval:

»Kde je pramen, z něhož čerpáš svou moudrost, kníže?«

K této otázce nepodnítila Eb-ra-nita zvědavost, ale touha, která v něm byla hluboko skrytá a nyní náhle vytryskla. Abd-ru-shin sledoval pohnutí v Eb-ra-nitově duši a prohlásil:

»Čerpám ze světlého pramene všeho bytí, z něhož pocházíš i ty!«

Eb-ra-nit tázavě pohlédl na Abd-ru-shina a váhavě se přiznal:

»Nerozumím ti zcela, ale věřím ti a chtěl bych podle tvých pokynů tento pramen najít, aby se rozjasnilo i v mém nitru!«

Eb-ra-nitovo vyznání bylo dojemné. Tento okamžik zároveň rozhodujícím způsobem zasáhl do jeho života.

Eb-ra-nit vyskočil. Také Abd-ru-shin vstal.

Náhle Eb-ra-nit vztáhl obě ruce k Abd-ru-shinovi:

»Dovol, abych byl tvým přítelem!«

Pronesl tato slova vřele a provázel je zářivým, vítězným úsměvem. Abd-ru-shin bez váhání uchopil obě vztažené ruce a pevně je stiskl.

Eb-ra-nit zůstal dlouho u Abd-ru-shinova dvora a dal se zasvětit do vědění o Bohu. Prožil duševní proměnu; přispěla k tomu, že se úplně změnil i navenek. Ztratil něco ze svého výbušného temperamentu a naučil se víc ovládat. Viděl do lidí i věcí hlouběji a přiblížil se lidem, kteří byli jeho podřízenými. Cítili nejen spravedlnost, která z něho vycházela, ale vyzařovala z něho i láska.

V něčem však Eb-ra-nit zůstal jiný než Ismáni. Zůstal svobodný a pánovitý. Někdy mu sice připadalo troufalé, že nabídl Abd-ru-shinovi své přátelství, ale tyto chvíle zase rychle přešly. Musel myslet na tolik jiných věcí a snažit se je pochopit! Byl stále připraven přijmout všechno, co mu Abd-ru-shin říkal.

Společně se zúčastňovali pobožností v chrámu v kruhu povolaných Ismánů. Eb-ra-nit byl zasvěcen do všeho a s obdivem poznával prosté uspořádání říše Is-Ra, které ale zahrnovalo všechno. Nikde nenašel sebemenší mezeru. Vše bylo promyšleno. Jedno vyrůstalo z druhého, protože jinak to nešlo! Čím více Eb-ra-nit věděl, tím byl pokornější.

Nadešel čas, kdy musel Abd-ru-shina opustit. Jak se blížila chvíle rozloučení, ztrácel stále víc řeč. Abd-ru-shin si všiml jeho smutku a podivil se:

»Cožpak se již nechceš nikdy vrátit, že jsi tak smutný?« Eb-ra-nit se na něho s údivem podíval.

»Myslel jsem jenom na to, že se s tebou musím rozloučit, a nenapadlo mě, že bych mohl zase přijet, kníže. Máš pravdu, nemám důvod klesat na mysli. Dovol, abych tě pozval k sobě na návštěvu, a pak sem opět přijedu!«

Abd-ru-shin slíbil, že jeho pozvání brzy vyhoví.

»Chystám se navštívit faraóna a potom přijedu také k tobě. Jinak bych jednoho dne musel vytáhnout i proti němu, jak jsem vytáhl proti tobě. A mohlo by se stát, že bych jej tak rychle nepřemohl!«

Eb-ra-nit se zasmál tomuto žertu:

»Jistě, nedá se předpokládat, že bys faraóna přemohl tímto způsobem. Znám ho jako panovačného člověka, který zotročil celý národ. Mám v jeho městě dům a přijedu tam, až budeš pobývat u jeho dvora. Povedu také jednání ve tvůj prospěch, pokud to bude nutné.«

»A o čem vlastně vždy jednáš?« zajímalo Abd-ru-shina.

»Ve všech velkých říších mám domy, kde občas žiji. V Egyptě jsem starý kouzelník, faraónův rádce. Dříve než podnikne nějakou válku, dá mě zavolat, abych předpověděl její výsledek. Uvidíš mě tam v přestrojení a ani ty bys mě nepoznal. Tak se také budu moci dovědět, jestli faraón nemá v úmyslu obrátit se proti tobě, a budu ti moci poslat včas výstrahu.«

Abd-ru-shin zakroutil hlavou.

»Je to tak nutné?«

»Abd-ru-shine, víš toho mnoho, ale neznáš lsti, jaké se používají u dvorů. Neznáš ani nenávist, která vyrůstá ze závisti, jakmile některý kníže příliš zvětší svou moc. Budou tě nenávidět stejně, jako nenávidí knížete Eb-ra-nita. Budu za tebe bdít, jako musím být na stráži i za sebe!«

Abd-ru-shin stále ještě nechápal.

»Raději bych byl neznámý, než abych se zabýval takovými úkoly. Nebojím se o sebe, Eb-ra-nite, protože nic z této nenávisti se mne nemůže dotknout.«

Eb-ra-nit prudce odmítl Abd-ru-shinův názor.

»Nenávist je had, který se plazí v temnotách. Možná, že ho častokrát zašlápneš, jednou tě však překvapí a uštkne. Podívej se, působí mi velkou radost, když mohu tohoto hada sledovat a zneškodnit ho tím, že mu vytrhnu jedovaté zuby. Pro mě je to hra a už jsem takto zachránil život nejednomu malému kmeni žijícímu v poušti.«

»Jsem zvědavý na tvou práci, kterou vykonáváš v blízkosti svých nepřátel. Napřed bych ale o ní musel vědět víc, než bych s tebou mohl plně souhlasit,« vyslovil se Abd-ru-shin.

Nemohl zcela pochopit Eb-ra-nitova slova, protože nenávist, o níž se zmiňoval už jeho učitel Is-ma-el, mu stále ještě byla cizí.

Abd-ru-shin nevěděl, že mu faraón již závidí jeho bohatství a že se pokusil dostat potají do jeho města vyzvědače. Nepodařilo se mu to, protože uspořádání celého státu umožňovalo přijmout jedině lidi, kteří byli ochotni dát se zařadit do kast.

Pokud se některý člověk zdráhal, zařadili ho do kruhu lidí stojících nejníže. Do Abd-ru-shinovy blízkosti se nedostal nikdo cizí, protože kolem něho byla jen nejvyšší kasta. Všechny cesty, které měli v jiných říších vetřelci otevřené, zde byly uzavřeny.

Když to faraón zjistil, odložil své plány na pozdější dobu.

ABD-RU-SHIN SE VYDAL na cestu k faraónovi. Čím více se blížil k jeho městu, tím tísnivější tlak na něho doléhal. Ohlédl se a spatřil dlouhý průvod svých jezdců a nákladních zvířat, nesoucích v truhlách poklady vybrané jako dary pro egyptského krále. Náhle Abd-ru-shin zřetelně uslyšel hlas svého učitele Is-ma-ele:

»Postav stany před městem a přenocuj v nich. Nespi ve faraónově domě!«

Abd-ru-shin se s údivem rozhlížel kolem sebe, nikdy totiž nezažil nic podobného. Nařídil průvodu, aby zastavil.

Jeden z Is-má-nů jel vedle něho. Abd-ru-shin ho oslovil:

»Dej postavit stany zde, Din-are. Zůstanu tady přes noc a do města vjedu teprve ráno.«

Din-ar předal povel dál. Jezdíval vždy za Abd-ru-shinem, aby přijímal jeho povely.

Před faraónovým městem brzy stálo velké stanové ležení. Vypadalo téměř jako město. Večer seděl Abd-ru-shin ještě dlouho před stanem a uvažoval o Is-ma-elových slovech, která tak zřetelně zaslechl.

V téže době seděl také Is-ma-el nad svou křišťálovou koulí a měl radost, že Abd-ru-shin uslyšel jeho výstrahu. Dělal si starosti, protože viděl faraónovy temné a zmatené myšlenky. Všechny měly jen jediný cíl: zničení!

Viděl, že ve faraónově domě hrozí Abd-ru-shinovi velká nebezpečí, a nebyl si jistý, zda i tam se prosadí Abd-ru-shinova moc. Je možné, že síla, která z něho vychází, lidi přechodně spoutá, ale temné pudy v nich opět prorazí!

Is-mael si přál, aby měl Abd-ru-shin po boku jasnovidného věštce, s nímž by mohl udržovat spojení. Pak by Abd-ru-shin měl ochranu, která by do značné míry dokázala zabránit všem útokům, protože by mu poskytla čas k obraně.

Is-ma-elovo přání se splnilo ještě téže noci. K Abd-ru-shinovi přišel muž z kmene Ismánů a vyprávěl, že se mu zjevil Is-ma-el a dal mu příkaz, aby v případě potřeby Abd-ru-shina vždy varoval.

Abd-ru-shin byl překvapený. Požádal muže, který už dosáhl vyššího věku, aby mu vysvětlil, před čím ho má varovat.

»Jmenuji se Ne-so-met a od této chvíle jsem začal být vidoucí. Viděl jsem Is-ma-ele a ten mi prostřednictvím křišťálové koule sdělil:

,Chraň Abd-ru-shina, svého pána, neboť budeš osvícen. Tvoje oči přehlédnou dlouhé věky a budeš smět poznat, co se stane teprve v daleké budoucnosti. Máš tak pomáhat lidem. Především ale svému knížeti, který potřebuje pomoc, protože nenávist, která bude provázet jeho cesty, stále vzrůstá. Bude ho teď potkávat všude. Varuj knížete i všechny jeho věrné, aby stáli pevně na svém místě, až to bude nutné.’ «

Abd-ru-shin dlouho přemýšlel o těchto slovech. Vzpomněl si také na tíseň, která na něho padla, když se blížil k egyptskému městu. Věděl, že musí být opatrný.

Druhého dne se brzy ráno vypravil se svým průvodem do města. Tisíce lidí se sbíhaly, aby spatřily tajuplného knížete.

Před faraónovým palácem Abd-ru-shin zastavil. Už ho očekávali. Palác byl pestře vyzdobený. Pozornost příchozích upoutaly lesklé barevné pásy visící na dveřích. Před palácem stáli v dlouhých řadách otroci v pestrých oděvech, které si směli obléknout jen na počest vznešených hostů.

Abd-ru-shin udiveně pozoroval tento obraz. Působil na něho naprosto cizím dojmem. Zvolna kráčel po schodech vedoucích k vysokým branám. Shora se k němu blížil průvod v čele s faraónem.

Faraón slavnostně sestupoval po schodech a hleděl dolů na Abd-ru-shina, který měl hlavu obrácenou vzhůru. Vládce Egypťanů odměřeně pozdravil vládce Arabů.

»Buď vítán v mém domě a považuj jej za svůj.«

Poté zamířil po Abd-ru-shinově boku opět vzhůru. Od prvního okamžiku setkání na něho téměř nepohlédl. Na Abd-ru-shina znovu slabě dolehla tíseň. Ještě nikdy nepocítil vůči některému člověku takové odcizení jako vůči faraónovi. Z faraóna vycházelo cosi, co překáželo jeho myšlení.

»Je horší, než jsem si myslel,« řekl si Abd-ru-shin. A faraón si pomyslel:

»Je nepřístupný!«

Prošli branami a vstoupili do obrovské sloupové síně starého paláce. Abd-ru-shin se s obdivem zastavil. Faraón se polichoceně usmál a od této chvíle se choval k Abd-ru-shinovi laskavěji.

Přesto Abd-ru-shin cítil právě tuto laskavost jako cosi nesnesitelného. Rušila ho a nedovolovala mu zbavit se zdrženlivosti.

Faraón podnikl všechno, aby hosta rozveselil. Obklopil ho nádherou, jakou do té doby neukázal. Abd-ru-shin byl ale rozladěný ještě víc, protože cítil, jaký úmysl se za tím skrývá.

Jen jediný člověk zde uměl Abd-ru-shina pobavit: faraónova dcera Juri-cheo. Byla ještě velmi mladá a faraón s ní jednal jako s dítětem. O to vnímavější byla pro pravdu, kterou Abd-ru-shin vyzařoval.

Skutečně se jí podařilo Abd-ru-shina trochu rozveselit a ulehčit mu jeho situaci, protože když opětoval faraónovy laskavosti, musel se stále nutit ke zdvořilosti.

Den pomalu uběhl. Když nadešel večer, oddechl si Abd-ru-shin jako osvobozený od těžkého břemene. Faraón se marně snažil přimět všemi prostředky hosta, aby se zdržel i přes noc. Abd-ru-shin se zdráhal a odjel se svým průvodem zpět do stanového města.

Když po příjezdu vstoupil do svého stanu, uvítal ho jakýsi muž. Byl to Eb-ra-nit. Potěšený Abd-ru-shin ho pozdravil.

»Jak se ti líbí faraón?«

Eb-ra-nitova slova doprovázel posměšný úsměv.

Abd-ru-shin se nevyslovil a velmi zvážněl.

»Nechceš ho už nikdy navštívit, kníže. To by ale pro faraóna byla tak velká urážka, že by proti tobě hned podnikl válečnou výpravu. Musíš s tímto svým nejbližším sousedem udržovat mír! Budu ho stále ovlivňovat, aby proti tobě nezamýšlel nic zlého!«

Abd-ru-shin ani teď nic neříkal. Byl velmi zamlklý. Eb-ra-nit věděl, že Abd-ru-shina, který měl jemné cítění, faraónova povaha hluboce zranila.

Poprvé se Abd-ru-shin setkal s člověkem žijícím ve světě, před nímž ho Is-ma-el varoval. Zmocnila se ho hrůza, když si uvědomil, že na zemi žijí lidé, kteří jsou více nebo méně naplnění odpornou ješitností tak jako faraón.

Vzpomněl si na faraónovu dceru a jeho duše překypovala soucitem. Mezi těmito lidmi tedy žijí mnozí, kdo jsou čistí a touží po Pravdě. A téměř všichni jsou stahováni do bahna.

Kdo je ale v sobě tak silný, aby čelil a odolal všemu falešnému lesku, který had nabízí? Vždyť nikdo z nich nezná cestu vedoucí k Bohu! Nemohou ji už vůbec najít! Jestliže má některý národ vládce, jako je faraón, musí propadnout zkáze!

Faraón neslýchaným způsobem zotročuje celý národ, který musí vykonávat nejhorší otrocké práce, aby si zachoval život. Dává zabíjet chlapce, jako se vybíjí stádo dobytka. Vychloubačně o tom vyprávěl a vůbec nepozoroval, že tím v Abd-ru-shinovi vyvolal nejprudší odpor.

Eb-ra-nit se uměl vcítit do Abd-ru-shinovy duše. Také on cítil prudký odpor. Žil ale mezi těmito lidmi příliš dlouho, než aby ho to mohlo tak citelně zasáhnout. Pustil se do boje proti jejich lstivosti a měl se na pozoru. Pro něho to byla zajímavá hra.

Stále víc v něm vzrůstalo přání, aby mohl v jiných zemích působit v Abd-ru-shinův prospěch a tak ho chránit. Znovu nabídl Abd-ru-shinovi své služby.

Kníže konečně pochopil, jak je nutné, aby byl Eb-ra-nit tak opatrný. Poprvé stanul před propastí nejnižších lidských vlastností a byl tím otřesen. Přál si jen vrátit se co nejdříve do své země, aby se těšil z míru, který tam vládl.

Eb-ra-nit to však nepřipustil. Prosil Abd-ru-shina, aby s ním jel do jeho země, a Abd-ru-shin svolil. Po krátkém pobytu u faraónova dvora se vydali do Eb-ra-nitova domova.

»Jak krásně by se dalo cestovat po zemích, kdyby to všude bylo uspořádáno tak dobře jako ve tvém státě,« prohlásil Eb-ra-nit.

Cítil, že Abd-ru-shina odpuzují mravy a zvyky lidí, nepořádek a špína, které bylo všude plno. Měl trochu obavy, jak se bude Abd-ru-shinovi líbit v jeho domě.

Tak se stále více přibližovali cíli. Abd-ru-shin ihned poznal tiché obavy svého přítele a s úsměvem se ptal sám sebe, kde zůstala Eb-ra-nitova hrdá povýšenost. Nezůstalo z ní nic. Jen když Eb-ra-nit představoval příteli svou ženu, zaplanula v jeho očích opět hrdost.

Prožili radostné chvíle. Eb-ra-nit požádal své Araby, aby hostovi předvedli mnoho veselých jezdeckých kousků. Uměl Abd-ru-shina opravdu pobavit.

Společně uspořádali novým způsobem celý stát. Abd-ru-shin byl ochoten svému příteli všude pomoci.

Eb-ra-nit nadšeně přijímal Abd-ru-shinovy rady a ihned se všechno snažil uskutečnit. Nemohl však dosáhnout velkých úspěchů, protože mu chyběli pomocníci, jaké měl Abd-ru-shin ve svých Ismánech. Musel postupovat přísněji, a přesto polodivocí Arabové nechápali, co od nich jejich kníže požaduje.

Abd-ru-shin u něho zůstal dlouho. Pak ale cítil ve svém nitru pobídku, aby se vydal na cestu domů. Jeho družina se opět seřadila do dlouhého průvodu a v jeho čele zamířil Abd-ru-shin domů.

Jízda trvala několik týdnů. Jednoho dne přišel věštec ke svému pánovi a opět varoval:

»Ať se všichni jezdci ozbrojí! Hrozí nám útok, kníže!«

Abd-ru-shin vydal rozkaz, aby se všichni utábořili uprostřed pouště. Postavili stany a v klidu očekávali útočníky. Příštího dne nepřátelé přitáhli. A už svištěly vzduchem jejich šípy, které je měly zasáhnout.

Arabové vyskočili na koně a zaútočili na protivníky tak rozhodně, že byli od první chvíle vítězi. Rozrazili řady útočníků, kteří měli početní převahu, a způsobili v nich zmatek. Odvážně pronikli jako klín do jejich houfu a rozdělili jej. Vzduch, ještě před chvílí tichý, naplnily divoké výkřiky. V mihotavých paprscích slunce se odehrával zuřivý boj.

Abd-ru-shin stál stranou a sledoval celou podívanou. Nervy měl napjaté, protože tento boj řídil. Bylo to pro něho něco zcela nového. Zvedl ruku, a ze stanového města vyrazily posily, které na jeho příkaz dosud vyčkávaly v ležení. Jako vítr se i ony vrhly do bitevní vřavy a rychle bitvu ukončily. Část útočníků se rozprchla všemi směry a ostatní leželi mrtví nebo zranění na zemi. Mnozí ranění vyráželi bolestné výkřiky a mnoho zajatců se nechalo odvést v poutech ke stanům.

Abd-ru-shin přijel blíž a zděšeně hleděl na mrtvé a raněné ležící v písku. Ze všech stran k němu směřovaly úpěnlivé pohledy. Obrátil koně a rychle odcválal ke stanům. Zajatí válečníci stáli připoutáni k sobě na žhnoucím slunci. Vítězové jim strhli ochranné šátky z hlavy a nevadilo jim, že je spalují žhavé sluneční paprsky.

Abd-ru-shin vzplanul hněvem. Nablízku totiž nebyl nikdo, kdo by se o tyto lidi staral. Zavolal hlasitě přes celé ležení. Arabové rychle vyběhli ze stanů a shlukli se kolem svého pána.

»Co děláte se svými zajatci? Co chcete udělat s raněnými, kteří leží v písku na nemilosrdně pražícím slunci a svíjejí se v bolestech? Cožpak z vás tento boj udělal jiné lidi?

Nikdo nebude mít právo odpočívat, dokud se nepostará o klid svých bližních, k nimž patří i lidé, kteří leží zde venku! Přeneste raněné do ležení, obvažte je a tyto zajatce zaveďte do stínu. Proč jste jim strhli šátky z hlavy? Cožpak ve vás odumřelo všechno dobré?«

Této výpravy se zúčastnilo jen málo Ismánů. Ostatní museli zůstat doma, tam jich bylo zapotřebí víc. Těch několik Ismánů Arabové přesvědčili, že pouze takto je správné jednat s nepřáteli. Uznali to, protože oni také nikdy nesměli vpustit do své dřívější vlasti žádného cizince, a jednání Arabů považovali za zcela správné.

Abd-ru-shin měl pro jejich postoj porozumění a nevyčítal jim jej. Ismáni byli také první, kdo na jeho rozkaz vyběhli a pomohli raněným.

Arabové svého knížete nechápali. Otroky ze zajatců dělat nesmějí, proč je tedy nenechat zemřít? Zeptali se Abd-ru-shina, co se má stát se zajatci. Z jejich otázky poznal, jak jsou tito lidé drsní a jak málo jim záleží na lidském životě.

»Jestliže zajatci nebudou chtít jít dobrovolně s námi, pustíte je na svobodu. To je přece nejjednodušší řešení!«

»Pane, ale když je pustíme na svobodu, udělají zítra totéž co dnes!«

»A vy jste dříve žili jinak? Nemáme právo tyto lidi pozabíjet. Neumějí žít jinak. I vy byste možná jednoho dne zahynuli touto bídnou smrtí, kdybych nepřišel já. Oni dnes prožili, že jsou ještě lidé, kteří se – i když zvítězili – nechovají jako opilí. Tato zkušenost jim může pomoci víc než všechno utrpení.«

Arabové nejistě hleděli na Abd-ru-shina. Proto dodal: »Vmyslete se do postavení svých nepřátel. Pak mi snad trochu porozumíte.«

To jim skutečně pomohlo. Měli radost z myšlenky, že mohou se svými protivníky jednat velkomyslně.

Mnozí ze zajatců se s radostí připojili k Abd-ru-shinovu průvodu. Překypovali vděčností a projevili přání sloužit knížeti, který je zachránil před mučivou smrtí ve slunečním žáru.

POTÉ, CO SE KNÍŽE vrátil domů, se lidé kmene Is-Ra velmi radovali. Ještě nikdy netoužili po návratu svého knížete a nikdy je po jeho příjezdu nenaplňovala taková radost.

Když pak z paláce přišli poslové a oznámili, že se v chrámu bude konat veliká slavnost, neznala už jejich radost mezí. Několik hodin procházeli v průvodu kolem paláce svého knížete a vzdávali mu tímto způsobem hold.

Také Abd-ru-shin byl šťastný, když pozoroval velkou radost obyvatel a sám zase volně dýchal v klidu prostorného paláce. Po dlouhé jízdě měl dojem, jako by se vrátil domů, přestože si často připadal na zemi jako cizinec.

Všude se setkával s planoucí láskou lidu a ta mu pomáhala zapomenout na všechnu ošklivost, kterou viděl a prožil u faraónova dvora, i na bolest, kterou cítil během divokého boje v poušti. Na tyto vzpomínky se položilo cosi jako závoj a zahalilo všechno zapomenutím.

S radostnou silou pracoval Abd-ru-shin opět na výstavbě své země a ta rychle pokračovala. Ponechával teď věštce Ne-so-meta stále ve své blízkosti. Jeho prostřednictvím udržoval podivuhodné spojení s Is-ma-elem.

Is-ma-el tím získal možnost radit a pomáhat. Tak Abd-ru-shin budoval novou říši. Is-ma-el s obdivem pohlížel na svého někdejšího žáka, který ho předstihl o tolik, že se teď mohl od něho sám učit.

Výstavba země pokračovala v jednotných liniích a to zjednodušovalo její vedení. Abd-ru-shin nechal vytesat nové zákony do kamenných desek a postavit je před chrámem na mohutné sloupy. V chrámu nechal na stěnu vytesat všechna přikázání, jež hodlal dát národu při příští slavnosti.

Velký den nastal. Opět přilákal do knížecího města nesčetné davy lidí. Tisíce jich naplnilo chrám, když Abd-ru-shin řídil slavnost. Tisíce lidí slyšelo nové zákony, které jim dal. Byly vytesány do kamene a nyní je vtesával sám kníže do srdcí lidí.

V průběhu let museli čím dál víc měnit svůj způsob života, aby mohli pokračovat v rychlém vývoji. Teď už jim nepřipadalo tak těžké pochopit a uznávat spravedlnost v zákonech, o nichž věděli, že je nesmějí porušit.

Všechno, co jim Abd-ru-shin dával, pro ně bylo jen znamením jeho velké lásky k nim, i když se přitom museli měnit. Dělali to s vědomím, že jim všechno slouží jen k ulehčení života. Nové zákony byly přísné a neúprosné, ale lidé již dosáhli takové zralosti, že vytušili blahodárnou spravedlnost, která ve všem spočívala.

Tyto zákony byly přiměřené jejich povaze a stupni jejich vývoje. Byly jednoduché a srozumitelné i neučenému člověku. Byly formulovány tak, že je nebylo možné libovolně vykládat nebo překrucovat. A Abd-ru-shin mluvil v chrámu před velkým zástupem lidí:

»Jednou provždy vám dnes dávám pravé, nedotknutelné Slovo o právech a povinnostech člověka!

Kdo se chce dožadovat práv, musí si být nejdříve vědom svých povinností. Obojí totiž musí být v rovnováze, chce-li člověk žít podle vůle Boží!

Žádný člověk nemá soudit druhého; žádný člověk to také nemá od jiného požadovat!

Každý má jít s v o u  cestou a mluvit s v o u  řečí, aby se nestal napodobeninou svého bližního!

Nechť se nikdo nedívá po tom, koho pokládá za krásnějšího než sebe, a ať ho proto nenapodobuje! Každý člověk je stvořen tak, aby v sobě měl také nějaký druh krásy.

Dávám vám nejvyšší přikázání, z něhož se musí odvíjet všechna ostatní:

PLNĚNÍ POVINNOSTÍ VŮČI BOHU!

Z toho pro každého člověka vyplývá nutnost plnit povinnosti vůči bližním. Stejně tak musí plnit povinnosti vůči zvířatům a rostlinám!

Maličký je člověk před svým Bohem a hloubá o povinnostech, které vůči němu má.

Plnit tyto povinnosti znamená být přirozený a žít přirozeně.

Člověku byly dány vznešené ideály. Dřímají v hloubi jeho duše. Umožněte jim, aby procitly! Nepotlačujte každé hnutí, které vás má oblažit.

Je to začátek na cestě k plnění povinností vůči Bohu, tato cesta však vede přes plnění povinností vůči lidem! Pomáhejte svým bližním a podporujte je, tím splníte to, čím jste jim povinni! Neboť vy lidé putujete stvořením proto, abyste n a v z á j e m n a  s o b ě uzrávali! Nijak vám neprospěje, nepůsobíte-li nikomu bolest proto, že se uzavíráte a vyhýbáte lidem. Z a n e d b á v á t e tím svou povinnost!

Nebe poznání se plné požehnání otevře tomu, kdo se s lidmi spojí a opět se dokáže uvolnit, neboť při tom může ve zvratném působení prožít všechno, co nutně potřebuje a co i druhému přispěje k pokroku.

Vezměte dary, které vám byly dány na vaši cestu stvořením, a umožněte jim, aby se rozvinuly. I kdyby se vám ve srovnání s dary a vlohami vašich bližních zdály být nepatrné, přesto máte všichni stejná práva!

Záleží jen na tom, jak je využíváte a zda přinesou požehnání nebo škodu! I když vám tyto dary dosud připadají bezvýznamné, mohou – použijete-li je správně – přinést mnohem více užitku než ty, které se zdají být větší, ale nejsou plně využity.

Každý nevyužitý dar nebo síla se člověku stanou osudnými!

Jedině člověk, který plní své povinnosti, má právo žít v tomto stvoření! Pouze takový má právo na život!

Z tohoto nejvyššího přikázání je odvozeno také přikázání:

PEČUJ O KRÁSU!

Krása je v celém stvoření. Každý tvor ji projevuje svým způsobem. Jen jediný t v o r ji nechal zakrnět: č l o v ě k ! Přirozenost a krása jsou jedno.

Krása není nic hledaného, vymyšleného, j e a byla vždy. Nemění se s míjející dobou, ale je vždy v nezměněné podobě živá mezi vámi. Je tisíceronásobná, a přece prostá. Všude vám vstupuje do cesty a vy lidé byste se z ní měli radovat, učit se od ní a nechat ji v sobě vyrůstat stejně, jako žije v každé rostlině i zvířeti.

Máte být krásní ke cti svému Stvořiteli!

Nepřecházejte kolem svých bližních, i když jsou oškliví, a nemyslete si: ,Od tebe se nemohu nic naučit.’

Pohlédněte jednou klidně na ně, aniž byste se posmívali jejich slabostem. Poznáte, že znetvořili právě to, co bylo určeno k tomu, aby je činilo krásnými!

T a k t o  bděle posuzujte všechno, s čím se setkáte!

Nechci vám dosazovat soudce, kteří by měli rozhodovat o tom, zda je některý člověk v právu nebo ne, zda může mít nároky vůči druhému, nebo se jich musí vzdát. Své chyby máte poznávat s a m i  n a  s o b ě ! Vy sami máte umět posoudit, kde máte práva a kde povinnosti. Nikdo totiž nemá brát, kdo nemůže dávat!

Tato přikázání jsou živá a nesmějí být vtlačována do strnulých forem. Proto nedosazuji žádné soudce.

Nemá vám být určováno, co máte činit a co ne, protože tím by byl dán základ všemu zlu. Bylo by to ospalé klesnutí do pohodlnosti.

Tak jako vaším tělem prochází mnoho nervových vláken a oživuje každou jeho část, stejně tak máte být v pohybu i vy lidé. Tvoříte přece tělo národa. Žádná část velkého celku nesmí být nečinná, protože tím by již ochromovala své okolí!

Vaše působení musí do sebe vzájemně zasahovat, pulsovat od nejvyšší až do nejnižší kasty a odtud proudit zase zpět do nejvyšší kasty. Tím vzniká věčný koloběh, jehož živý proud posiluji já sám tím, že čerpám ze Světla, abych žehnal vaší práci.«

Abd-ru-shinovo »amen« se vznášelo chrámem a doznívalo. Obrátil se a zvolna kráčel po schodech nahoru. Z kupole chrámu se linulo zlaté světlo a zahalovalo postavu knížete. Lidé se za ním dívali zarosenýma očima, jako by se od nich vzdalovala postava ze Světla.

Jeho slova v jejich srdcích ožila a oni plnili jeho přikázání.

Abd-ru-shin viděl, jaké dělá jeho lid pokroky, a znovu v něm procitlo přání tímto způsobem dosáhnout, aby bylo ještě víc lidí šťastných. Ale pak si vzpomněl na faraóna a na mravní úpadek jeho lidu a vzbudilo to v něm ošklivost.

Nebyl snad jeho kmen nezkrocený, a přece se vyznačoval ušlechtilou hrdostí? A nebojovali jeho věrní Ismáni hrdinsky za vítězství Světla? Měl pomocníky, kteří za něho bojovali s celým svým živým přesvědčením. Bez nich by pro něho byla nenávist v říši Egypťanů příliš těžkým břemenem.

ABD-RU-SHIN K SOBĚ zavolal věštce Ne-so-meta. Často teď bývali spolu.

»Ne-so-mete, rád bych mluvil s Is-ma-elem. Můžeš se pokusit navázat spojení?«

Ne-so-met se před svým pánem hluboce uklonil.

»Is-ma-el má stejné přání jako ty. Čeká na tvá slova.«

Oba šli do jiné místnosti, kde je nesměl nikdo rušit. Naplňovalo ji modré světlo a v jejím středu stál sloup. Ne-so-met zapálil na plochých miskách vzácné vonné byliny rozetřené na prášek.

Vůně příjemně působila na Abd-ru-shinovy i Ne-so-metovy smysly.

Věštec odhalil velkou křišťálovou kouli spočívající na sloupu a upřeně se do ní zahleděl. Dlouho čekal a pak pokynul Abd-ru-shinovi, aby přistoupil blíž.

V křišťálu se zcela jasně zrcadlil Is-ma-elův obličej a zdálo se, že v této komnatě, kde byla téměř tma, zní jeho hlas.

»Zdravím tě, Abd-ru-shine! Již dlouho čekám, že mě zavoláš. Mám ti oznámit velké věci.«

»Mluv, Is-ma-eli, poslouchám,« vyzval ho Abd-ru-shin.

Is-ma-el mu sdělil:

»Svolej skupinu svých nejvyšších pomocníků a zůstaň s nimi po západu slunce o samotě. Nadešel den dovršení tvé pozemské pouti a ze Světla přijdou poslové, kteří ti na zemi chtějí sloužit. Blíží se Královna Světla! Bude k tobě mluvit a věštec ji při tom bude moci spatřit. Já v této velké hodině budu u tebe.«

Obraz Is-ma-elovy tváře se rozplynul a křišťálová koule byla znovu prázdná.

Abd-ru-shin dal shromáždit povolané. Všichni zamířili do nejvyšší chrámové síně. Poprvé směli povolaní Ismáni vstoupit do této posvátné místnosti, kde jinak pobýval pouze Abd-ru-shin.

Z růžové nádoby pod stropem ve tvaru kupole se do místnosti linulo mírné světlo. Stěny pokrývala stříbrná zrcadla a podlaha se leskla bílým mramorem. Ismáni se posadili na sedadla s vysokými opěradly, která byla rozmístěna do kruhu.

Abd-ru-shin přistoupil k vyvýšenému sedadlu ve tvaru trůnu, vedle něhož stál věštec, a rovněž se posadil. Do této podivuhodné síně, která svým leskem připomínala jiný svět, doléhaly z dálky tiché tóny.

Ismáni se pohroužili do modlitby a věštec upíral zrak vzhůru. Dlouho tak seděli a čekali. Náhle se věštcovy oči rozšířily a věštec se zlehka dotkl ruky knížete. Abd-ru-shin vstal a jasně uslyšel slova, která k němu pronikala z výšin:

»Můj synu Abd-ru-shine, který jsi byl zrozen ze Světla! V tobě spočívá Parzival, svatý strážce Grálu, jenž vznikl z Imanuele, vyrozeného Syna Božího! Sestoupil jsi ke mně a ode mne k zemi. Kruh Světla ti propůjčí duchovní moc a podřídí ti všechny lidské duchy. Tvoje přítomnost na zemi bude mít pro lidi za následek netušená rozuzlení!

Navlékám ti náramek, která ti navždy podřídí všechny světlé pomocníky i pozemské bojovníky. Jeho paprsky obklopí zemi a všechny světy. V podobě zářícího kruhu Světla spočinou na tvé paži jako symbol tvé moci!«

Abd-ru-shin cítil, jak je mu cosi navlékáno na paži, kterou držel napůl zvednutou. Stříbrem vyšívaný rukáv jeho roucha se přitom shrnul. Všem přítomným se otevřel duchovní zrak a spatřili třpytící se náramek obepínající Abd-ru-shinovu paži. Věštec však viděl mnohem víc.

Spatřil Elisabeth, vznešenou Královnu, jak zářivě krásná stojí před Abd-ru-shinem a navléká mu na paži náramek. Viděl, jak se zvolna vznáší do výše a mizí.

Celou síň naplňovala ještě dlouho poté hudba a v srdcích vyvolených doznívala posvátnost chvíle.

Na její památku dal Abd-ru-shin zhotovit náramek podobný náramku, který mu byl propůjčen, takže ten byl nyní viditelný i pozemsky.

Od té doby měl Abd-ru-shin v očích svých vyvolených v sobě něco, co ho od nich nesmírně vzdalovalo. I když stále víc zvětšoval svou pozemskou moc, zdálo se, že je obrácen ke Světlu. Ismáni to cítili, když s nimi mluvil. Připadalo jim, že jeho hlas přichází z nesmírných dálek.

I s povolanými se stala velká, viditelná změna. Měla velký význam, protože přispěla k povznesení celé země.

Abd-ru-shin vytvořil v kruhu svých vyvolených skupinu, která se zabývala jen pracemi pro chrám a palác. Pod vedením starých Ismánů, kteří v tomto smyslu působili již ve své dřívější vlasti, byli k tomu povolaní Arabové zasvěcováni do zlatnického umění, jiní brousili drahokamy a křišťál a další pletli ze zlatých vláken rohože a košíky.

Byla rovněž zřízena tkalcovna, vycházely z ní nádherné látky. Jiní lidé, kteří k tomu byli povoláni, vytvářeli svýma dovednýma rukama koberce zářivých barev. Do velké budovy s rozlehlými sály se vešlo mnoho pracovníků. Každé řemeslo mělo své místnosti a v každé z nich učil a posuzoval práce Ismán.

Abd-ru-shin dal postavit sedm síní, které vypadaly jako umělé jeskyně. Kolem každé síně vysázeli háj. Tyto neobyčejně krásné síně stály do kruhu, takže tvořily jakýsi prstenec. S Abd-ru-shinem v nich směli pobývat a konat pobožnosti jen vyvolení. Každý den v jiné síni a také v rouchu příslušné barvy.

Každý den se jim zdálo, že přicházejí do krásnějšího prostředí. Když však opustili bílé světlo sedmé síně, prožívali zlaté světlo první síně znovu stejně silně.

Stěny síní se leskly jako perleť, ve světle různých barev ale vypadaly pokaždé jinak.

Každá síň měla zvláštní tvar a také sedadla v nich byla rozestavena různým způsobem. Nevypadala jako židle, ale zvedala se z podlahy ve tvaru pozlacených kopečků.

Kouzelné byly háje obklopující každou síň. Mezi vysokými, tmavozelenými stromy poletovali pestrobarevní ptáci. V hájích rostly stinné palmy a květy vzácné krásy vydávaly omamnou vůni. Zdálo se, že nade vším se vznáší vůně, nad orosenými trávníky i nad velkými plochými květy plovoucími na hladině umělého rybníčku.

Stánky Boží, jejichž korunou byl chrám, byly krásnější než v říši Ismánů. V každém stánku Božím žil kněz, který ve jménu Abd-ru-shina hlásal Slovo Pravdy. Tak byl nový stát Is-Ra uspořádán až do nejmenších podrobností.

Léta plynula. Abd-ru-shin netoužil opustit svou zemi, a přece si často musel připomenout slova Eb-ra-nita, který ho varoval před faraónem.

Když si Abd-ru-shin představil, že by tento mocný nepřítel mohl jednou vpadnout do jeho vzkvétající, spořádané říše, polekal se. Neměl obavy, protože jeho Arabové byli ve válečnictví vycvičení stejně jako v denní práci. Přesto vyslal k faraónovi posly a pozval ho k sobě na návštěvu. Jiní poslové měli vyřídit pozvání i jeho příteli Eb-ra-nitovi.

Svolal všechny povolané, kteří měli být v době přítomnosti hostů stále v jeho blízkosti. Správcem celého dvora byl An-go-net, starý Ismán, jemuž podléhali všichni služebníci v paláci. Rozkazy mu dával sám Abd-ru-shin.

Pod An-go-netovým vedením se brzy rozvinula čilá činnost. Připravovaly se komnaty pro hosty a zdobily nádhernými drahocennými předměty. Jedno křídlo paláce vyhradili pro faraónovu dceru a Eb-ra-nitovu manželku.

Jakmile všichni znali své úkoly, opustil Abd-ru-shin palác a jel naproti svému příteli Eb-ra-nitovi. Knížete opět doprovázel velký zástup Arabů. Stříbrné kování koňských postrojů se lesklo ve slunečních paprscích. Abd-ru-shin jel na jiném bělouši, který byl ještě ušlechtilejší. Bílá hříva koně poletovala ve větru, jeho postroj zdobily drahokamy. Ještě nikdy nejel Abd-ru-shin na koni s tak krásnou výstrojí.

Arabové, kteří měli neuvěřitelně bystré oči, spatřili již zdaleka stanové ležení, nad nímž vlála faraónova vlajka. Ohlásili Abd-ru-shinovi, co viděli, a brzy se jejich koně rozběhli tryskem ke stanům. Zdálky zazníval k jezdcům hlasitý křik a ječivý zpěv. Abd-ru-shin zneklidněl a obrátil se na jezdce jedoucího za ním:

»Dej znamení, aby si připravili zbraně. Hrozí nám nebezpečí.«

Sotva dořekl tato slova, odloučil se od stanů houf jezdců a směřoval k Arabům. Abd-ru-shin zvedl ruku, v níž držel bílý šátek na znamení, že má přátelské úmysly. Útočící jezdci prudce trhli otěžemi, zastavili se a očekávali Abd-ru-shina. Ten k nim se svým průvodem brzy dorazil. Egypťané s údivem pohlíželi na bájného arabského knížete.

»Vy jste bojovali?« zjišťoval Abd-ru-shin, protože si všiml stop v písku a mnoha zajatců.

Egypťan, který vedl tlupu, se výsměšně usmál.

»Získávali jsme otroky, pane! Tito lidé nechtěli poslechnout a pokoušeli se uprchnout. Proto se tady trochu bojovalo. Tamhle v písku leží několik mrtvol, které jsme už zahrabali. Máme ženy, pane, chceš je vidět?«

Abd-ru-shin mlčky přikývl a dal se zavést ke stanům, kde se choulili zajatci. Celý zděšený spatřil zkřivené tváře lidí s úzkostlivýma očima, kteří se na něho dívali v očekávání nových hrůz. Čtyři velké stany byly plné polonahých lidí.

»Odkud jsou tito lidé?« obrátil se Abd-ru-shin na náčelníka ozbrojenců.

»Byl to malý kmen, pane. Přepadli jsme je, protože se říkalo, že jejich kníže ukrývá poklady. Hledali jsme je, ale nic jsme nenašli, takže jsme se takto pomstili. Špatné dáme na trh a dobré dopravíme do faraónova paláce. Podívej, ve svém stanu mám odměnu, ženu knížete a jeho dceru. Ty si nechám!«

Egypťan se odporně zasmál.

Jen s námahou se Abd-ru-shin ovládl.

»Ukaž mi je také,« požádal ho.

Egypťanovi blýskla na okamžik v očích nedůvěra. Pak váhavě zavedl Abd-ru-shina ke svému stanu.

Všechny jeho otvory byly uzavřené. Když vstoupili dovnitř, div se nezalkli dusným vzduchem. Ze všech koutů zírala špína. Ve stanu byla taková tma, že si oči musely nejdříve zvyknout na rozdíl mezi oslňujícím slunečním světlem a tímto chmurným prostředím.

Konečně Abd-ru-shin rozeznal nějaké obrysy. Jeho pohled padl na dvě postavy, které seděly vedle sebe na hromadě hadrů. Abd-ru-shin postoupil o krok do tmy k lidským postavám a sklonil se nad nimi.

Podíval se do tmavých očí ženy objímající ve velké úzkosti štíhlé tělo děvčete.

A děvče vzhlédlo k Abd-ru-shinovi zrakem, v němž byla nevýslovná hrůza. Abd-ru-shin se nevědomky usmál do těchto očí, přestože i v něm procitla hrůza, která naplňovala dětskou duši.

Jeho úsměv vzbudil v dívence důvěru. V jejím pohledu se objevila prosba a rty se jí zachvěly. Abd-ru-shin se od něho odtrhl a obrátil se na náčelníka. Pohledem sklouzl ke skulině u vchodu a venku spatřil své Araby, jak stojí připravení ve dvou hustých řadách před stanem.

»Obě tyto ženy a všechny zajatce mi předáš!« Z úst Egypťana, jemuž byl určen tento rozkaz, unikl výkřik. Abd-ru-shin přistoupil blíž k němu. Vtom se na něho Egypťan vrhl se zakřivenou dýkou v ruce.

Vzplanul lítý boj. Bylo slyšet jen těžké oddechování Egypťana, který postupně ztrácel sílu. Náhle nastalo ticho, pak se ozvalo slabé zachroptění. Z Egypťanovy hrudi se řinula krev.

Venku mezi stany se odehrával zuřivý boj. Arabové sekali kolem sebe jako diví a útokem překonali všechny překážky.

Ze stanů se vyhrnuli zajatci. Vítězové je zbavili pout.

Dítě v náčelníkově stanu se přitulilo k Abd-ru-shinovi a hledalo u něho ochranu. Jeho matka prolévala slzy ulehčení. Abd-ru-shin zvedl lehkou postavičku ze země a vynesl ji ven. Matka je následovala.

Jeho Arabové stáli rozrušení, a přesto se zářícíma očima na prostranství mezi stany a projevovali radost z vítězství. Jen v Abd-ru-shinovi byl hnus, který nemohl potlačit. Jak se tito lidé mohou smát, jak mohou mluvit, když před chvílí zabíjeli!

Také on zabil, poprvé v životě. Na tuto událost nikdy nezapomene! Vzpomínka na to ho nikdy neopustí, i když se to stalo v největší tísni!

Když Arabové spatřili svého knížete, rychle se seběhli a obklopili ho. S velkým zájmem si chtěli prohlédnout líbeznou postavičku po jeho boku. Děvče se úzkostlivě tisklo k Abd-ru-shinovi a skrývalo tvář v záhybech jeho roucha.

»Zeptejte se zajatců, jestli se chtějí vrátit domů!« nařídil Abd-ru-shin. Jeden z Arabů připomněl:

»Pane, už nemají domov. Egypťané u nich všechno zničili. Když budou moci u tebe zůstat, chtějí vykonávat otrocké služby.«

»Povězte jim, že nemám otroky. Mohou ale jít s námi.«

Pak se kníže obrátil k děvčeti, které stálo těsně u něho.

»Jak se jmenuješ?«

»Nahome.«

»Chceš jít se mnou, Nahome? A doprovodí mne do mé říše i tvá matka? Budete bydlet v mém paláci.«

Nahome pohlédla zářícíma očima na knížete a bledé tváře kněžny zčervenaly radostí. Chtěla se před Abd-ru-shinem vrhnout na kolena, aby mu poděkovala, ten ji ale uchopil za ruku a vedl ke koním.

Poražení Egypťané stáli spoutaní na místě a dívali se, jak Arabové odcházejí. Abd-ru-shin věděl, že jakmile budou sami, snadno se navzájem zbaví pout. Posadil Nahome před sebe na koně, jeho věrný služebník vysadil na svého koně kněžnu.

»Zpět domů!« zvolal Abd-ru-shin a četa jezdců odklusala.

Zanedlouho poté procházel Abd-ru-shin s Nahome palácem. Kráčela za ním a nevycházela z údivu. Ulpívala pohledem na drahocenných předmětech a nemohla se od nich odtrhnout. Kníže toho nedbal. Náhle se musel zastavit, protože Nahome se chytila jeho roucha a nechtěla ho pustit.

Spatřila totiž mramorový bazének zapuštěný do zdi a obklopený zelenými rostlinami, ve kterém plavaly malé, třpytivé rybky. S obdivem se zastavila a nadšeně vykřikla.

Abd-ru-shin se tomu usmál a měl radost. Uvědomil si, že se ještě nestalo, aby v jeho tichém paláci někdo zajásal nad něčím krásným, přestože to bylo jen toto děvčátko. Když šli dál, pozoroval Nahome a měl stále větší radost při pohledu na nesmírný údiv, který se odrážel v jejím drobném obličejíčku. Zůstával stát, jakmile se Nahome zastavila, a nevědomky přestával dýchat, když se jí tajil dech.

Konečně přišli do části paláce, kde měla Nahome bydlet. Vstoupili do rozlehlého sálu, v jehož středu byl velký bazén naplněný vodou. Kolem něho seděly na podlaze ženy v bílých šatech.

»To jsou ženy, které ti budou pomáhat, až si budeš hrát.«

»Já si přece nehraji!« namítla Nahome.

»Vždyť jsi ještě velmi mladá!«

»Já že jsem mladá? Je mi osm let! Za dva roky se mohu vdávat!«

Abd-ru-shin se zasmál.

»Za dva roky se chceš vdávat?«

»Nechci, ale mohla bych!«

»Co tedy uděláš se ženami, které si s tebou měly hrát?«

»Mohou mi pomáhat, když se budu oblékat. Mohou mi ušít nové šaty, uschovávat mé šperky a provázet mě palácem.«

Abd-ru-shin se opět zasmál. Nerozsvětlilo se snad v paláci od té doby, co v něm bydlela Nahome? Nebyl veselejší tento kníže, který dříve býval tichý a téměř vážný? S Nahome vstoupil do velkého paláce život. Její smích budil nádherné komnaty z dřímoty. Všude začal proudit život, protože Nahome byla opravdu všude!

Tváře Ismánů změkly, kdykoliv rychlými krůčky proběhla kolem nich. Když po každodenní ranní pobožnosti spatřili Nahome, jak čeká na knížete, přelétl jejich tváře úsměv.

Do hájů nesměla vstoupit, ale toužebně stávala před zlatými branami a dívala se do zeleně keřů. Přes mřížoví bran natahovala ruku po vzácných vonných květinách rostoucích v jejich blízkosti. Někdy se jí podařilo některou květinu utrhnout. Zastrčila si ji za pás a smála se, když na ní spočinul Abd-ru-shinův pohled. Očekávala, že ji za to pokárá, ale nikdy to neučinil.

Matka Nahome žila zcela odloučeně sama pro sebe. Truchlila pro zavražděného manžela. Nahome naplňovala taková radost ze života, že se truchlivé blízkosti matky začala vyhýbat.

Vyhledávala Abd-ru-shina. Nikde si před ní nebyl jistý. Našla ho všude. Jen před síněmi a před chrámem zůstávala stát. Tam její odvaha selhávala. Celé hodiny stávala u maličké brány, vedoucí ze zahrady paláce do chrámu. Čekávala tam na Abd-ru-shina.

Nahome bylo blaze až do dne, kdy se dověděla, že do Abd-ru-shinova domu brzy zavítá na návštěvu faraón. Ihned ji zachvátila hrůza, kterou ode dne, kdy ji zajali Egypťané, měla stále ještě nevědomky v sobě. Kníže se ji marně snažil uklidnit. Nedala si říci a byla strachem bez sebe, protože cítila, že faraón chystá něco zlého i proti Abd-ru-shinovi.

»On tě zabije, Pane. Pak budu zase sama!«

»Nemůže nám uškodit, Nahome! Není tak silný. Cožpak jsem ho už jednou nedokázal porazit?«

»Ty jsi bojoval poctivě, ale faraón bojuje lstivě jako had, Pane. Způsobil, že je celý náš národ nešťastný. Jeho vojáci nás přepadli a oloupili. Zbořili palác mého otce proto, aby našli zakopané poklady. Nemohli je ale objevit. Zabili mého otce a naše služebníky umučili k smrti. Musela jsem se na všechno dívat! Nepouštěj toho člověka do svého domu!«

Abd-ru-shina dojala bolest dítěte, nemohl mu však vyhovět. Nahome proto prohlásila:

»Pane, budu střežit tvůj spánek, abych věděla, že jsi v bezpečí!«

S nesmírným pohnutím hleděl Abd-ru-shin do tváře Nahome, jež k němu vzhlížela. To je člověk, který se o něho bojí! Dítě, které chce obětovat svůj spánek, aby nad ním bdělo! Všechno, co ho dosud u Nahome těšilo, její veselá povaha a její smích, ho začalo těšit ještě mnohem víc.

Připomněl si, kolik bolesti již toto dítě muselo vytrpět, jak se jí zbavilo a jak se snaží, aby i on byl veselý.

Nahome se smála a žertovala jako dítě, které v životě nezkusilo nic těžkého, a on to přijímal a neuvědomoval si přitom, odkud Nahome přivezl. Vždyť on je to jediné, co Nahome na zemi miluje. Zničil by jí život, kdyby ji nechal samotnou!

»Smíš být na stráži, Nahome,« souhlasil Abd-ru-shin a řekl si, že u ní nechá některou ze služebnic, aby ji uložila na lůžko, až ji přemůže spánek.

Příštího dne dorazili do města Egypťané. V čele průvodu jel faraón a vedle něho jeho dcera Juri-cheo.

Vrchovatě naložení velbloudi přinesli dary. Předstihovaly všechno, co dal kníže kdysi faraónovi. Faraón se chtěl blýsknout.

Abd-ru-shin pozoroval dary s odporem. Kolik slz a krve na nich asi lpí? Nevznikly v radostné práci, ale pod ranami bičů nelidských dozorců.

Abd-ru-shin viděl, jak pro tohoto vládce pracuje národ uctívající téhož Boha jako on sám. Byl to izraelský národ. Jeho srdce se naplnilo milosrdenstvím. Kéž by mohl těmto zotročeným lidem pomoci a osvobodit je!

Jeho díky faraónovi byly nucené, nucená byla i jeho zdvořilost. Hledal slova. Vtom se jeho sluchu dotkl libozvučný hlas. Patřil Juri-cheo. Promluvila a překlenula propast, která se rozevřela mezi oběma vládci.

Nahome nebylo vidět. K hostině nepřišla. Abd-ru-shin chápal její zdrženlivost.

Nepočítal, že faraón přijede tak brzy. Kde zůstal Eb-ra-nit? Proč nepřijel na jeho pozvání? Poslové ho nezastihli? Abd-ru-shin ho očekával každým dnem, protože zde již měl dávno být.

Komnaty, kde bydleli hosté, se nacházely daleko od Abd-ru-shinových komnat. Abd-ru-shin viděl, jak se ve faraónových očích objevuje závist, a ve všech jeho pohybech pozoroval nervózní neklid. Chystal se, že si s ním příštího dne promluví o boji, který svedl s Egypťany.

K tomuto rozhovoru však nemělo dojít. Přijel Eb-ra-nit, a když mu Abd-ru-shin pověděl o svém úmyslu, zhrozil se.

»To jsi hodlal udělat? Chtěl jsi říci faraónovi, že tvoji Arabové zabili Egypťany? Faraón by ti to nikdy neodpustil, i když to nebyli jeho válečníci, ale zdivočelá horda. Byli to lupiči, kteří si ani nezaslouží jméno Egypťané! K faraónovi nikdy nepůjdou, protože nesmějí vstoupit do jeho země. Táhnou od kmene ke kmeni, berou do zajetí lidi a prodávají je pak na trzích, kde se obchoduje s otroky. Za egyptskou válečnou vlajkou se jen skrývají. Faraóna to ale nijak nezajímá. Protože je to člověk pokřiveného charakteru, jistě by našel důvod, aby ti pod nějakou záminkou vypověděl nepřátelství.«

Abd-ru-shin opět nechápal, proč by měl faraón takto jednat, ale už neříkal nic. Byl rád, že má konečně přítele u sebe. Eb-ra-nit přijel opožděně a bez manželky, teprve nedávno se totiž vrátil z válečné výpravy.

Jeho srdečný smích naplnil dům a přivábil i Nahome. Stála za závěsem a naslouchala. Nakonec to už nevydržela. Opatrně rozhrnula těžké záhyby závěsu. Vtom ji spatřil Eb-ra-nit. Jediným skokem byl u závěsu, chytil Nahome za ruku a vtáhl ji do komnaty.

Nahome se začervenala. Chtěla se obrátit a odejít, Abd-ru-shin ji ale zadržel.

»To je můj přítel, Nahome,« pověděl jí tiše.

Nahome neříkala nic. Nezvedla oči, litovala však, že se dala překvapit. Potají pozorovala Eb-ra-nita, který se opět bavil s Abd-ru-shinem a jí si nevšímal. Poznala, že je dobrý a že jejího pána miluje.

Brzy se připojila k veselému smíchu obou a zapomněla na svou plachost.

NAHOME BDĚLA sedm nocí a nic se nepřihodilo. Služebnice, která čekala poblíž ní, neměla příležitost uložit ji na lůžko. Nahome spánku nepodlehla. Nakonec ji Abd-ru-shin poprosil:

»Cožpak nevidíš, že je to zbytečné, Nahome? Žádné nebezpečí nehrozí! Večer si lehni a spi, mám o tebe obavy.«

»Spím ve dne, kdy je u tebe Eb-ra-nit, Pane!«

»Uvidíš, že to bude zbytečné, Nahome!«

»To bych byla ráda, Pane! Ale budu hlídat dál.«

Nahome opět seděla napůl skrytá za závěsem a čekala na to, čeho se tolik obávala. Noc byla tichá a nikde se nic nepohnulo.

Abd-ru-shin nikdy nespal, pokud byli služebníci v jeho blízkosti. Nepřál si, aby ho někdo hlídal. Teď tady seděla Nahome.

Snažila se zrakem proniknout tmou a nastraženýma ušima naslouchala každému šelestu. Ale nic se nepohnulo!

Dolehla na ni únava. Protřela si oči, vstala a několikrát přešla tam a zpět. Když únava zmizela, znovu se posadila na své místo.

Po chvíli jí opět klesla víčka. Namáhavě se probrala z dřímoty, vyskočila a procházela se.

»Když běhám jen v této místnosti, unavuje to. Půjdu na chodbu. Tam mohu také všechno pozorovat,« pomyslela si Nahome a vyšla ven na širokou chodbu bez oken.

Zvolna se tiše procházela chodbou, která vedla jen do Abd-ru-shinovy ložnice. Pokud sem někdo vstoupil, pak jedině s úmyslem dostat se tam. Náhle se Nahome bleskurychle shýbla a přitiskla ucho k podlaze. Zřetelně uslyšela kroky bosých nohou, jak se blíží chodbou!

Pospíchala nazpět a vešla do Abd-ru-shinovy komnaty. Přistoupila k jeho lůžku a zlehka jím zatřásla. Abd-ru-shin se probudil.

»Pane,« zašeptala potichu, »kdosi se sem plíží. Musíš vstát, abys ho mohl chytit!«

Vyběhla zase ven a schovala se za svůj závěs. Přiblížila se temná postava! Nahome se zachvěla, protože postava odhrnula závěs u Abd-ru-shinovy komnaty a vklouzla dovnitř.

Nahome se plížila za ní a podívala se skulinou závěsu do komnaty. Člověk se sklonil nad lůžkem a hmatal po něm. V ruce držel lesklou dýku!

Zaraženě se napřímil a chtěl se obrátit. Vtom na svícnovém stojanu vzplanulo světlo a ozářilo jeho tvář. Uchopily ho dvě ruce a vytrhly mu dýku. Člověk ležel na zemi a těžce oddechoval. Potom byl pevně spoután.

Nahome vstoupila do komnaty a postavila se vedle Abd-ru-shina.

»Kdo tě poslal?«

»Můj pán!«

»Lžeš, co jsi tady chtěl?«

»Vyzkoumat tvé tajemství, ó pane! Měj slitování, musel jsem takto jednat,« kvílivě naříkal Egypťan.

Abd-ru-shin zavolal své služebníky. Vynesli spoutaného zajatce ven. Nahome stála vedle Abd-ru-shina a chvěla se vzrušením. Abd-ru-shin se k ní obrátil:

»Zachránila jsi mi život, Nahome!«

Neříkala nic, ale po tvářích jí kanuly velké slzy.

Nazítří se Abd-ru-shin ani slovem nezmínil o nočním přepadení. Všiml si ale faraónova neklidu a jeho potměšilých pohledů, které na něho neustále vrhal.

Nahome se jako vždy nedostavila. Navštívila ji ale faraónova dcera. Ani Nahome se nezmínila o noční události, protože věděla, jakou bolest by tím Juri-cheo způsobila. Jen na rozloučenou jí pošeptala:

»Dávej pozor na svého otce, nenávidí mého Pána.«

Najednou zde faraón neměl stání. O svém najatém vrahovi už nic neuslyšel, ani ho již nespatřil. To ho tížilo víc, než kdyby si mu Abd-ru-shin stěžoval.

»Už dlouho jsem zneužíval tvé pohostinnosti, šlechetný kníže! Ty jsi pod mou střechou nestrávil ani jedinou noc. Nemohu se zbavit obavy, že by ses tam necítil v bezpečí, a to mě velmi mrzí. Teď jsem ti ve tvém domě prokázal pravý opak a přál bych si, abys mi to brzy oplatil.«

»Nikdy jsem nespal pod cizí střechou a také to nikdy neučiním. Nemohu však popřít, že i ve vlastním domě může být nebezpečno, jestliže v něm nocuje mnoho cizinců.«

Faraón zbledl. Abd-ru-shin klidně pokračoval:

»Měl jsem jednou hosta, který mi záviděl mou moc. Nemohl ale proti mně nic pořídit, ani ve spánku, ani ve dne. Nemůže mi ublížit. Jsem chráněn takovým způsobem, že se ke mně nemůže přiblížit nic zlého. Každý, kdo se mne pokusí přepadnout, se musí považovat za ztraceného!«

Faraón se s námahou usmál.

»Jsi skutečně podivuhodný muž, kníže! Jsou to nadpozemské pomoci?«

Místo odpovědi se Abd-ru-shin jen usmál.

PO ODJEZDU EGYPŤANŮ bylo v Abd-ru-shinově domě zase klidněji, jen Eb-ra-nit vnášel svou veselou povahou do svého okolí ruch a život.

Brzy však i on opustil knížete. Nahome měla opět vytouženou samotu. Směla být dlouhé hodiny s Abd-ru-shinem a bavit ho. Doprovázela ho na jeho procházkách a vyjížďkách.

Jen myšlenka, co dělá Abd-ru-shin s těmi mnoha bíle oděnými Ismány v chrámu a v síních, jí nedopřávala klidu. Čekávala vždy před branami a doufala, že ji Abd-ru-shin jednoho dne vezme s sebou, aby jí ukázal svá tajemství. Abd-ru-shin o tom ale nikdy nepromluvil ani slovo. Nevšímal si jejích tázavých pohledů, když ji potkával před zlatými branami. Nebo je snad nechtěl vidět?

Konečně to už Nahome nemohla vydržet a zeptala se přímo:

»Co se skrývá v chrámu, že tam nesmím vstoupit? Proč mě nikdy nevezmeš do síní?«

»Nikdy ses o tom nezmínila a ani jsi mne o to nikdy nepoprosila, Nahome. Cestu tam máš otevřenou, jestliže si přeješ po ní jít.«

»Ale Pane, to jsi mně mohl říci již dávno!«

»Však ses mne mohla také dávno zeptat!«

Abd-ru-shin ovšem věděl, že se nezeptala proto, že jí v tom bránila plachost.

»Modlíte se k Bohu, když jsi v chrámu?«

Nahome už nepotlačovala touhu zjistit toho víc.

Abd-ru-shin si uvědomil, že musí začít Nahome zasvěcovat do svého vědění, protože mu nedá pokoj, dokud nebude všechno vědět.

Pro Nahome začal podivuhodný čas. Seděla vedle Abd-ru-shina, naslouchala jeho slovům a vnímala Pravdu. Pohlížela zbožně na knížete, který jí vyprávěl o Bohu.

A pak směla poprvé vstoupit s Abd-ru-shinem do chrámu. Její pohled bloudil sloupovými síněmi. Nádherné obrazy a sochy ji uchvátily. Směla vidět sedadla vyvolených a stála vedle Abd-ru-shinova trůnu, odkud Abd-ru-shin řídil slavnosti.

Opustili chrám a zamířili k síním postaveným v podobě umělých jeskyní. Vešli do první síně, která se leskla zlatými paprsky, pak vstoupili do druhé, v níž bylo mírné modré světlo, do třetí, kde azurově modré světlo měnilo prostor v kousek nebes, do čtvrté síně, která svítila světlou zelení a jejíž stěny byly jako zurčící pramenitá voda, do páté, kterou zalévala růžová červeň, a do šesté síně, kde se jako obláček šířilo světlo jemně fialové barvy.

Když Nahome stanula před branou sedmé síně, byla jako u vytržení. Abd-ru-shin šel napřed a oslněná Nahome ho následovala. Bílý lesk sedmé místnosti byl pro její oči příliš silný. Světla broušených krystalů se zářivě lámala, splývala navzájem do sebe a zahalovala Abd-ru-shina i Nahome jakoby do bílého žáru.

Vyšli opět ven do háje. Nahome byla potichu. Nedokázala mluvit o tom, co spatřila. Háj se svými bublajícími prameny jí vrátil vnitřní klid. Posadili se na mramorovou lavičku.

Nahome zavřela oči a zhluboka dýchala. Konečně obdivně pronesla:

»Pane, to všechno je tak krásné, jako by to pocházelo ze světa Světla, z něhož jsi k nám přišel.«

Abd-ru-shin odpověděl:

»Jsou to jen velmi slabé napodobeniny, které jsem dal pozemsky zpodobit. Sedm posvátných hájů v mém domově nelze vylíčit lidskými slovy a napodobit lidskými díly. Také tam je v každém háji síň jako zde, ale s těmito síněmi se nedají srovnávat.«

»Pane, jak jsi mohl přijít na tuto zemi? Je přece příliš ubohá a nachází se příliš nízko, než aby mohla vycítit tvou velikost.«

»Jsem zde, abych se učil, Nahome, abych sbíral zkušenosti. Vím – a velmi mne to bolí –, že všechno, co nyní vytvářím, chtějí lidé zničit. Nic neponechají v původní čistotě! Až zde nebudu, budou chtít zbořit můj chrám a vyloupit sedm síní. Budou se snažit vytrhat kámen po kameni. Nepodaří se jim to však.

Vrátím se do svého domova, ale přijdu znovu. Až potom vstoupím na tuto zemi, budu opět budovat. Nepřivedu pak k Bohu jediný malý kmen, ale všechny lidi této země, kteří toho budou ještě schopni. Budu však muset začít s mnohem menšími prostředky, než jsem začínal nyní. Nebudou zde totiž lidé z kmene Ismánů, kteří by se jako moji pomocníci postavili proti vládnoucím temnotám.

Budu muset shromažďovat své věrné a stále znovu vysílat po zemi své volání, dokud se všichni nesejdou. Budou to lidé všech národů, kteří uslyší mé volání a budou je následovat. Ujmu se svého úkolu nepatrný jako zrnko písku. Budu se muset vyhrabat ze sutin a napřímit se. Můj oděv bude šedivý od prachu a lidé hned nepoznají, že jsem jejich král. Nebudou již mít oči, které by mohly pod šedivým šatem vidět královskou hodnost.

Opět budu muset bojovat, ale tentokrát ostrým mečem. Nebudu si moci razit cestu láskou, kterou jsem dával vám. Vy jste mne slyšeli, lidé si však v této pozdější době budou zacpávat uši, aby neslyšeli můj hlas. Bude ale tak mohutný, že jej uslyší i hluší a země jej bude vracet dunivou ozvěnou. Hory se otevřou a z potoků se stanou řeky! Všechno bude svou řečí zvěstovat mé jméno. Pak se již nebude nikdo zbaběle ukrývat před Slovem. Všechny chyby budou vytaženy na světlo. Já, meč Boží, budu všechno neúprosně soudit!

Toto místo nebude moci zničit lidská ruka, neboť zapadne pískem a opět se probudí k životu. Všechno, co jsem nyní dal vytvořit, se zase ukáže, i když mezitím přejdou tisíciletí.«

»Pane, cožpak jsi už všechno vykonal a brzy od nás odejdeš?«

»Dosud jsem všechno nedokončil. Is-ma-el mi oznámil, že jeden národ volá a křičí o pomoc. Viděl jsem tento národ a jeho bědy ke mně volají. Je to Izrael, národ podrobený faraónovi. Když jsem zde na zemi, chci ho osvobodit. V jeho blízkosti už žije osvoboditel, který tento národ vyvede ze všech útrap. Na faraónově dvoře se objeví mstitel, jemuž dám ze síly Světla.«

»Pane, ty se chceš ještě jednou vypravit ke dvoru v Egyptě?«

»Budu muset ukázat osvoboditeli cestu, po které má jít. Budeš mne doprovázet.«

V Nahome znovu procitla velká úzkost, ale nezmínila se o tom. Doufala jenom, že do té doby uplynou ještě léta.

Brzy se zúčastnila denních pobožností v síních a sedávala vedle knížete. Byla jedinou ženou mezi vyvolenými. Také Nahome nosila předepsaná roucha v barvách jednotlivých síní. Ona jediná však bývala zahalená hustým závojem. Při pobožnostech nikdo neviděl její obličej. Pomalu si již nikdo nevzpomněl na to, že přišla do paláce z cizího kmene. Teď zde zaujímala místo kněžny. Stalo se to samozřejmostí jako všechno, co se odehrávalo v životě knížete.

Pro lid kmene Is-Ra ztělesňovala vznešenou ženu, k níž bylo možné přiblížit se jen v čistotě. Ženy v ní měly vzor. Teprve nyní byl stát úplný, a to díky přítomnosti Nahome, která přijímala sílu ze Světla a předávala ženám národa čistotu.

Několik let uplynulo v dokonalé harmonii. Nahome už nemyslela na Egypt ani na faraóna. Jednoho dne se Abd-ru-shin rozhodl:

»Čas nadešel! Pojedu do Egypta!«

Nahome se lekla, ale s úsměvem připomněla:

»Však tě budu doprovázet, Pane.«

V posledních letech spolu podnikli mnoho cest, teď se ale Nahome opět zmocnil velký neklid a ozvala se starost o Abd-ru-shinův život.

V poušti před faraónovým městem znovu vzniklo stanové ležení. Příštího dne dal Abd-ru-shin rozkaz, aby se vydali na cestu do paláce. Když stanul před Nahome, tiše jí přešlo přes rty:

»Pane, nemohu se s tebou vypravit ke dvoru, zůstanu tady. Vrátíš se přece, než nastane noc?«

»Ne. Zůstanu v paláci, dokud nepromluvím s mužem, který má osvobodit Izrael.«

Nahome úzkostlivě čekala na Abd-ru-shinův návrat. Když se konečně vrátil, byla přešťastná. Ještě dlouho žili ve stanovém městě v poušti. Eb-ra-nit pobýval u nich a vyprávěl jim o nových faraónových plánech.

Abd-ru-shin ještě jednou odjel k faraónovu dvoru. Potom bylo spojení s Mojžíšem, který se podle předurčení měl stát osvoboditelem Izraelitů, navázáno tak pevně, že Abd-ru-shin splnil i tento úkol.

Mojžíš opustil faraónův dvůr i Juri-cheo, která ho vychovala, a odešel do samoty, aby tam uzrál pro svůj úkol. Abd-ru-shin se vrátil s Nahome domů.

NÁVRAT KNÍŽETE přinesl pro stát opět mnoho nového, co bylo důležité pro jeho další rozvoj. Abd-ru-shin jmenoval z řad povolaných mnoho mužů, kteří se museli věnovat nejen duchovním, ale i pozemským úkolům a měli jeho jménem vydávat v zemi nařízení.

Počet obyvatel rychle rostl. Od té doby, co tady už nežili otroci a připojovaly se stále nové kmeny, se Is-Ra proměnil v mocnou zemi. Kmen se připojoval ke kmeni, ale tak, že z žádného cizího kmene se lidé nedostali do knížecího města. Lidé z nově připojených kmenů byli zařazováni do kast.

Abd-ru-shin dosazoval do jednotlivých kast vedoucí z kruhu svých vyvolených, kteří přesně znali jeho vůli a uměli jednat samostatně.

Tím se kruh, který kolem sebe vytvořil, stále zužoval, protože mnoho jich bylo vysláno ven a už se nevrátili ke dvoru. Všichni šli radostně, ale touha po tichých pobožnostech v chrámu a síních je nikdy neopustila.

Kolem Abd-ru-shina se rozhostilo ticho a Nahome si jednou posteskla:

»Pane, jsi teď velmi osamělý, když tě téměř všichni vyvolení opustili. Je kolem nás prázdno. Chybí mi dobré tváře Ismánů, kteří z paláce dělali říši míru.«

»Ismáni mají úkoly a musí je splnit pro blaho lidí. Proto odešli. Brzy dostanu strážce, Is-ma-el mně ho už oznámil. Přijde sem s jednou ženou. Najdou ho na hranicích říše napůl vyhladovělého a zmírajícího žízní. Věštec ho již viděl. Vydal se k nám z egyptské země a ta žena je egyptskou tanečnicí.«

»A co tady chce? Určitě nemá v úmyslu nic dobrého, když podniká cestu od faraóna až k tobě.«

»Faraón ho vyslal, aby mne zničil, bude to však nejvěrnější služebník, jakého kdy budu mít!«

Nahome mlčela. Ve věrnost Egypťanů příliš nevěřila.

Zanedlouho přivedli zbědovanou dvojici ke dvoru. Hrdého muže se vzpřímenou postavou a mladou ženu, která se styděla ve svých rozedraných šatech. Byl to kněz Nam-chan a chrámová tanečnice Ere-si. Kněz stál před Abd-ru-shinem se vztyčenou hlavou, tanečnice ji však sklonila.

»Co tě přivádí k mému dvoru, Nam-chane?«

Kněz mlčel. Tanečnice se knížeti hluboce uklonila a ujala se slova:

»Nechceme lhát, pane, ale Nam-chan ani nechce mluvit o tom, co ho přimělo, aby sem přišel se mnou. Povím ti pravdu. Než jsme k tobě doputovali, mnoho jsme vytrpěli, takže se dozvíš všechno. Pak můžeš rozhodnout, co se s námi stane. Cestou sem jsme hladověli a byli bychom málem zemřeli, kdyby nás nenašli tvoji lidé.

Poslal nás faraón, abychom vyzkoumali tvé tajemství. Nařídil, aby nás náš průvodce na hranicích tvé země oloupil a ponechal bez pomoci. Ale co mělo být jen předstírané, se skutečně stalo.

Opravdu nás oloupil, a to daleko od tvé země, takže jsme mohli jen tušit, kterým směrem leží. Sami a bez ochrany jsme ušli dalekou cestu, která nás ještě dělila od tvé říše. Snažně tě prosím, pane, nevyháněj nás! Vykaž nám nějaké místo ve své zemi, kde bychom mohli žít, abychom se nemuseli vrátit!«

Abd-ru-shin se zadíval na Nam-chana. Stál před ním mlčky, jako by slova ženy neslyšel. Viděl stud na mužově čele, který ho přiměl mlčet.

I ve svém nejhlubším ponížení, kdy byl vydán na milost a nemilost, zůstal Nam-chan nedotčen tím, co se odehrávalo kolem. Ve svém studu byl hrdější než kdy jindy. Když to Abd-ru-shin zpozoroval, dospěl k přesvědčení, že Nam-chan je skutečně tím, koho mu Is-ma-el oznámil jako nejvěrnějšího strážce.

Vstal a přistoupil těsně k egyptskému knězi.

»Nam-chane, nevidím to, co tě ke mně zahnalo, totiž bídu a nouzi, ale vidím předurčení, které tě ke mně přivedlo. Musel jsi ke mně přijít, abys ve službě mohl rozvinout své velké schopnosti. Budeš stále po mém boku, neboť ti důvěřuji.«

Muž nedůvěřivě pohlédl Abd-ru-shinovi do očí. Pak se jeho tvář rozjasnila. Abd-ru-shin vyřkl slova, která muž potřeboval a která ho opět přivedla k sobě.

Rovněž tanečnice naslouchala ve šťastném údivu slovům knížete. Abd-ru-shin se obrátil i k ní:

»Také ty smíš zůstat v paláci. Budeš první tanečnicí u mého dvora.«

Oba lidé se nemohli vzpamatovat. Z největších běd byli náhle přeneseni jako do pohádkové země. Mysleli si, že sní. Ere-si chtěla před Abd-ru-shinem padnout na tvář, jak to musela provádět před faraónem, Abd-ru-shin jí v tom však zabránil. Neměl rád tyto známky poníženosti.

Nepozorovaně se přiblížila Nahome. Pohlížela s nedůvěrou na všechno, co mělo něco společného s Egyptem. Když ji Ere-si spatřila, sklopila oči. Styděla se, že je nedostatečně oblečená. Nahome se proto nad ní slitovala.

Dala přinést pro Ere-si oděv a sama byla přítomna, když se mladá tanečnice oblékala. Usmívala se její radosti, když se směla ozdobit i šperkem.

NAM-CHANA ABD-RU-SHIN časem uvedl do jeho úřadu. Stal se zástupcem knížete a prvním mužem u dvora. Také Nahome se uklidnila. Svůj postoj k Nam-chanovi vyjádřila před Abd-ru-shinem slovy:

»Pane, jemu můžeš svěřit svůj spánek!«

To byl projev její největší důvěry.

V ŘÍŠI ISMÁNŮ panoval hluboký smutek. Is-ma-el, jejich pán a vládce, ulehl a očekával smrt.

Byl starý a neměl již na této zemi prožít mnoho času. V celém paláci zavládlo mlčení. Is-ma-elovi věrní drželi stráž, aby jeho odchod nenarušil sebemenší zvuk.

Starý kníže ležel s klidnou tváří a duchovním zrakem ještě jednou sledoval celý svůj život. Při tomto vzpomínání stál jeho vznešený duchovní vůdce vedle něho, aby ho povzbudil. Vyzval ho:

»Následuj mne! Povedu tě, abys dovezl Syna Světla do své říše!«

Is-ma-el opět ujížděl po cestách, až našel Abd-ru-shina. Znovu se odvážil loupeže, se stejnou jistotou a důvěrou ve své vedení pronikl do paláce, vzal s sebou dítě a přivezl je do své skalní říše.

Abd-ru-shin v ní prožil slunné dětství. Is-ma-el, který nikdy nemiloval žádnou ženu, věnoval všechnu svoji péči a lásku Vyslanci Světla. Jedinou jeho snahou bylo zajistit mu krásné mládí. Nyní tvář starého muže zjasnil úsměv, protože před sebou uviděl mladíka Abd-ru-shina. Měl jasný pohled, stál zpříma a z celého jeho zjevu vyzařovala touha dobývat. A Is-ma-el uslyšel hlas:

»To je tvé dílo! Tys Abd-ru-shina chápal, a tím ses přičinil o to, že jeho mladá tvář neměla bolestné rysy!«

Is-ma-ele naplnila radost a hrdost, ale zároveň i hluboká pokora, že mohl prožít tento okamžik.

Pak se jeho pohled zasmušil, když ještě jednou sledoval Abd-ru-shinův odchod poté, co si s ním rozdělil svou říši. Raději by mu tenkrát dal všechno, ale potom by měl už jen jediné přání: dovol mi zůstat u tebe!

Teď je Is-ma-el starý, a proto takto uvažuje. Tehdy musel být jen poslušný a tvrdý vůči sobě samému!

Svoje myšlenky soustřeďuje na lásku k Abd-ru-shinovi. V posledních letech sedával u své křišťálové koule, aby sledoval Abd-ru-shinův život. Kromě toho plnil právě tak přesně jako dříve své povinnosti knížete. Jen jedna věc ho trápí: nemá nástupce. Kmen zůstane bez vládce!

Is-ma-el ví, že ve své říši nemá nikoho, kdo by mohl zastávat jeho místo. Bude proto muset dosadit místo sebe několik svých věrných. Všichni budou plnit povinnosti stejně, jako kdyby ještě žil. Nemají však silné vedení, neudrží v sobě věčně krouživý pohyb. Nebudou pokračovat ve výstavbě, ale budou chtít pouze udržovat říši v jejím nynějším stavu. Všechno budou provádět v nejlepším úmyslu, neuvědomí si ale, že stav klidu je již úpadek!

Nejsou zrozeni k vládě a zůstanou vždy jeho služebníky, i když mohou užívat svobody. Při každém jednání se budou ptát: jednal by náš kníže Is-ma-el také tak? Proto nevytvoří nic nového. Tím neuvedou v život nic, co by vytvořilo nový kruh.

Tak je to však předurčeno. Všichni mají vymřít a vejít do ráje, protože splnili svůj úkol. Is-ma-el, velký věštec spojený se Světlem, vidí, jak na jeho zemi neustále padá drobný déšť písku. Pozoruje, jak se hory pohybují, jak se jich mnoho řítí a ve skalách se objevují široké trhliny. Zahrady postrádají láskyplné ruce svých zahradníků. Pustnou.

Stále ještě padá bez přestání šedivý déšť písku na celou zemi a přikrývá ji výš a výš. Stavby se rozpadávají, hynou poslední zvířata a jejich těla přikrývá písek. Jeho nánosy časem ztvrdnou na kámen. Zvířecí těla jsou vtlačena do kamene, který obklopil i zbytky staveb.

Nad údolím zuří bouře, ale těla, která se rozpadla v hrobech, je už neslyší. Leží obklopená poklady.

Is-ma-el vidí, jak na místo, kde kdysi bývala Boží říše, přicházejí lidé. Bez povšimnutí procházejí nad nesmírnými poklady ukrytými pod jejich nohama hluboko v zemi. Co je žene na toto posvátné místo?

Is-ma-el je klidný. Nenajdou nic, protože všechno, co se zde skrývá, chrání Světlo.

Je chtěno, aby to zapadlo a zaniklo dříve, než by kmen Isma ovládlo zlo a všechno rozmetalo. Isma neotevře své brány.

A tak plynou tisíciletí až ke dni soudu!

Den soudu!

Is-ma-el slyší znít nad zemí, nade všemi světy pozouny soudu. Vidí:

Jeho někdejší říše Isma! Déšť už nepadá, země dříme. Náhle se země zachvěje, z hlubokých trhlin vyráží oheň, vznikají rozsedliny a jámy a vedou k tomu, co zapadlo! Is-ma-el se dívá dolů do těchto hlubokých jícnů, poznává poklady, které tam leží, a sleduje, jak se zvedají a jak je pohybující se země vynáší na povrch. Vidí vystupovat staré hroby.

Is-ma-el sleduje, jak země vyvstává v novém lesku, jaký nikdy neměla, a vidí Pána světa: Abd-ru-shina! Toho, který má v sobě Ducha Božího a přináší zemi opět mír. A on směl být Abd-ru-shinovým strážcem!

Na Is-ma-elově tváři spočívá zlatá záře. S hasnoucím zrakem prožívá Is-ma-el zlatý věk.

Tiše se přiblížila smrt a uvolnila spojení mladého ducha se starým tělem…

»PANE! PŘIJĎ! Is-ma-el nereaguje!«

Před Abd-ru-shinem, který seděl sám ve své komnatě, stanul věštec. Abd-ru-shin se na něho podíval:

»Is-ma-ele zde již nemůžeš zastihnout. Opustil zemi.«

»NEPOZNÁŠ NENÁVIST, dokud budu žít!« Tak se vyjádřil Is-ma-el. –

Is-ma-el byl mrtvý a nenávist kolem Abd-ru-shina začala nabývat stále hutnějších forem. Nemohla ještě k němu, neboť ho chránil a střežil Nam-chan.

Nahome měla stále starosti. Jednou Nam-chana poprosila:

»Nenechávej mého Pána nikdy samotného! Chraň ho, protože je stále v nebezpečí.«

Nam-chan klidně poznamenal:

»Vím to a jsem stále u něho. Znám faraóna a vím, že je jeho nejhorším nepřítelem. Znám také prostředky, jaké obvykle používá. Nedělej si starosti, Nahome. Budu bdělý.«

Skutečně se také zdálo, že faraón od doby, kdy nedostal od Nam-chana zprávu, už proti Abd-ru-shinovi nic nepodnikl. Asi ztroskotal i tento plán. Od Eb-ra-nita ale přicházeli poslové s výzvami ke zvýšené bdělosti. Eb-ra-nit žil ve svém domě v Egyptě a byl faraónovým důvěrníkem. On jediný věděl, že jeho nenávist dosáhla vrcholu. Od doby, kdy Mojžíš opustil jeho dvůr, si byl faraón jistý, že k tomu došlo pod Abd-ru-shinovým vlivem.

Opět přišel věštec ke svému knížeti a oznámil: »K tvému domu se blíží Mojžíš, Abd-ru-shine! Zanedlouho k tobě dorazí.«

Abd-ru-shin si vzpomněl na Juri-cheo, která Mojžíše vychovala a milovala jako matka. Proto Eb-ra-nitova posla požádal:

»Vyřiď svému pánovi, že prosím faraónovu dceru, aby mne navštívila. Mojžíš se blíží k mé zemi a byl by šťastný, kdyby ji zde při svém příchodu mohl pozdravit.«

Posel se poklonil a spěšně opustil palác. Abd-ru-shina k tomuto činu přiměl soucit s faraónovou dcerou, která vynaložila všechno, aby zachránila život židovskému dítěti a zkrášlila mu jej.

Pro Juri-cheo to dříve byla jediná náplň jejího života. Teď žije úplně sama a je vydána na pospas všem faraónovým obviněním, aniž se může nějak bránit. Abd-ru-shin věděl, jak tato Egypťanka tím vším trpí, nejvíc ale svou osamělostí.

Týdny plynuly. Konečně Juri-cheo dorazila. Přijela hluboce zahalená na koni v doprovodu svého služebnictva. Bylo neobvyklé, aby panovníkova dcera cestovala pouští samotná, Juri-cheo však neměla jinou volbu. Musela se vydat na cestu bez faraónova vědomí.

Abd-ru-shin ji přijal plný dobroty a Nahome se postarala o její ubytování v paláci. Poprvé po dlouhé době byl kolem faraónovy dcery zase klid a mír. Doslova v této láskyplné péči ožila.

Nahome ji často navštěvovala a povídala si s ní. Juri-cheo se opět usmívala, rysy její tváře ztratily trochu ze své tiché trpkosti a uvolnily se.

Abd-ru-shin se zajímal o to, co dělá faraón.

Juri-cheo mu tiše sdělila:

»Je mrtvý, Abd-ru-shine. Získala jsem tím volnost. Pánem Egypta je teď můj bratr Ramses. Otec mě už jen nenáviděl a bál se mě. Svůj život dokončil tak, jak jej žil. Jeho poslední myšlenkou byl Izrael a Abd-ru-shin! Za všechno činil odpovědným tebe: za to, že Mojžíš opustil jeho dvůr, i za to, že se Izraelité bouří. Tím jsi prý vinen ty. Ramses musel odpřisáhnout, že nepřestane, dokud tě nezničí.

Udělám, co je v mé moci, abych odvrátila každý útok, který by byl namířený proti tobě. Až ještě jednou spatřím Mojžíše, vrátím se ke dvoru, abych věděla, co Ramses chystá.«

Abd-ru-shin ji s úsměvem uklidnil:

»O mne neměj starosti, Juri-cheo. Prokázala jsi jednomu národu tak velkou službu, že máš nyní žít v klidu. Zůstaň zde, u mého dvora, a buď s námi šťastná. I Mojžíš bude mít radost, když bude vědět, že jsi zde. Přicházející doba bude pro Egypt strašná, neboť bude muset skládat účty ze svých činů.

Mojžíš osvobodí Izraelity a odejde s nimi ze země, přestože se tomu Ramses vzpírá! Jen když se změní ve svém nitru, může se zachránit před strašnou smrtí, která je mu určena, bude-li se zdráhat izraelský národ propustit!«

»Pane, Ramses se nikdy nedá přimět k tomu, aby propustil ujařmený národ, protože starému faraónovi složil přísahu a ta ho k němu poutá navěky. Přísahu, kterou dáme umírajícímu, musíme dodržet, jinak nás čeká hrozný osud. Ramsese ale takový osud stihne tak jako tak, protože je zasvěcen zkáze!«

Abd-ru-shin zavrtěl hlavou.

»Cožpak nevíš, Juri-cheo, že pro člověka nikdy není pozdě, aby jednal správně, a že se může kdykoliv opět osvobodit? Ramses nebude zasvěcen zkáze, jestliže dospěje k poznání!«

»Pane, my Egypťané máme všichni jednu velkou chybu. Neopouštíme cestou, na kterou jsme se jednou vydali, i když vede do zkázy! Podívej se, jaký jsem měla život. Zvolila jsem si cestu, která mě musela dovést tam, kde jsem dnes. Můj život skončí osaměle, zemřu a nebude mi nablízku láskyplná lidská duše. Pak mě nabalzámují, uloží do hrobky faraónů a obklopí mými poklady. Nakonec moje mumie vyschne.

Tento zvyk se zachovává už celá tisíciletí. Je to stále totéž. Nikdy mě nenapadlo, že bych mohla postupovat jinak, protože žena neporušuje staré, posvátné tradice svého národa. Měla jsem celý život čekat na to, až jednou dosednu na trůn faraónů, a teď se stalo něco jiného.«

Ze slov Juri-cheo zněla hluboká odevzdanost. Byl to již přechod k fatalismu.

Abd-ru-shin její proslov poslouchal mlčky. Neřekl nic, ani když na něho Juri-cheo upřela pohled a očekávala jeho vyjádření.

»Pane, ty mi asi nebudeš rozumět, protože v naší zemi je všechno úplně jiné než u tebe. Zde vládne spravedlnost, u nás libovůle. Tady má každý člověk svou určenou cestu, nejde však po ní trpně, ale stále plný očekávání. Prožívá skutečně každou minutu.

My čekáme na to, až nás položí do hrobky jako naše předky. Náš život není skutečně nic víc! Nemáme nic vlastního. Všechno nám bylo předáno a převzali jsme to. Moc je nám propůjčena, abychom ji jednoho dne mohli propůjčit zase jinému člověku. Jsem stará žena a od života už nic nečekám.«

Abd-ru-shin jí připomněl:

»V tom případě se ovšem sama olupuješ o vzduch, který potřebuješ k dýchání!«

Juri-cheo zaraženě zmlkla. Tato slova jí zněla podivně. Nebyla v nich dobrota, žádné politování ani porozumění. Podívala se na Abd-ru-shina. Takto ho nikdy neviděla.

»Pane, takového jsem tě nikdy neviděla. Chceš mi něco naznačit, že ses tak příkře vyjádřil k mým výkladům? Vždyť vím, že všechno, co jsem dělala já i co dělali moji předkové, je nesprávné. Vidím úpadek, který tím způsobili. Marně se snažím najít v našem způsobu života nějaký užitek, nenacházím ale nic, co by bylo dobré. Nevidím žádnou možnost, jak jej změnit, i když po tom tolik toužím. Řekl jsi mi, že jsem vykonala mnoho tím, že jsem izraelskému lidu zachránila osvoboditele, který mu byl předurčen. Také jsem si to vždycky myslela, když mě začalo přepadat zoufalství. V takových chvílích jsem pak vídala stát před sebou Mojžíše jako dítě i jako mladíka s díkem v očích a to mě uklidňovalo.

Teď je tomu konec a já se ptám sama sebe:

Neměla jsi dost času vykonat mnohem víc? Bylo správné, žes připustila, aby otec rozhodoval o tvém životě jen proto, že byl faraónem a mohl rozhodovat i o životě svých poddaných?

Je konec mému sebeuklidňování. Nenacházím nic, co by mě uklidnilo. Chtěla bych začít od začátku, abych mohla dělat všechno jinak. Myslela jsem si, že je mou povinností obětovat budoucí hodnosti panovnice všechno, co by můj život zkrášlilo a naplnilo jej větším obsahem. To, že jsem se k Mojžíšovi chovala jako ke svému synovi, jsem už považovala za nedostatek svědomitosti vůči svému národu.«

Juri-cheo hleděla sklíčeně před sebe. Mávla bezmocně rukou a odmlčela se. Dlouho mlčela, pak opět otevřela ústa. Potichu a váhavě, s hlubokým ostychem vyprávěla o tom, co dosud nosila ve svém srdci jako největší tajemství.

»Když jsem začala v Mojžíšovi vidět víc než hračku nebo rozmar, když mě Mojžíš miloval jako svou matku, přišel ke dvoru mého otce jeden kníže. Byla jsem ještě mladá a nechtěla jsem se rozhodnout. Myslela jsem na Egypt, jemuž jsem jednou měla vládnout, a… na Mojžíše!

Byla jsem přesvědčená, že jen kvůli svému národu jsem odmítla stát se ženou cizího knížete. Nebyla to však touha po moci, ale starost o Mojžíše, který byl u dvora cizincem. Co by z něho bylo, kdybych ho opustila? Rozhodla jsem se tehdy, že dám knížeti, jehož jsem milovala, zamítavou odpověď. Nikdy jsem ale na něho nezapomněla a stále jsem doufala, že se vrátí.«

Juri-cheo opět umlkla. Konečně dodala ještě tišeji:

»Všechno, co mi od té doby připadalo cenné, mně začalo být lhostejné, Šperky, roucha i moc. Jenom k jednomu jsem se upjala – k Mojžíšovi. Měl mi nahradit všechno, protože jsem to dělala kvůli němu!

Když byl Mojžíš starší, viděla jsem, že potřebuje jiné lidi než mě a že nikdy nemohu naplnit jeho život, že mně uniká. Mnoho jsem o tom přemýšlela, nemohla jsem ale Mojžíšovi dát ani nejmenší vinu, nebyl totiž nevděčný. Byl jen přirozený a já jsem byla nepřirozená, pokřivená. Poprvé jsem si jasně uvědomila, co znamená být nositelem staré kultury. Věděla jsem, že to, co lidé považují za ideál a kvůli čemu se celí pyšní vyvyšují nad ostatní, je víc než bezcenné. Pak mě ale napadlo: je to tvůj osud, podrob se mu!

Proto jsem se stala takovou, jaká jsem teď.«

Abd-ru-shin klidně podotkl:

»Ty si myslíš, že tento život je pro tebe ztracený, protože se již necítíš dost mladá, aby ses odvážila bojovat proti předsudkům?«

»Pane, mám život za sebou, promarnila jsem ho. To, co je ztraceno, nemohu přivolat zpět!«

Abd-ru-shin se usmál a poučil ji:

»Mýlíš se, Juri-cheo! Nepřestaneš žít, i když tento život skončíš. Vrátíš se a budeš to dělat lépe. Byla jsi na zemi již mnohokrát, neboť tvá duše nezůstává spolu s mrtvým tělem zavřená v hrubce. Vždy se osvobodí a vtělí se do jiného pozemského těla. Nic není ztracené, nic není promarněné, jestliže ještě všechno poznáš v pravý čas!

Neoddávej se takovému planému hloubání. Začni ještě v tomto životě působit podle nového poznání, které je vlastně tím nejstarším. Pak tvé poslední pozemské roky nebudou tak bezobsažné, jako byly první roky.«

Juri-cheo pozorně naslouchala Abd-ru-shinovým slovům, ale povzdechla si:

»Vím, kníže, že jsi blízko věčné moudrosti! Věřím tvým slovům, ale nevidím žádnou cestu a nemám nic z toho vědění, které máš v sobě.«

»Chci ti dát, co potřebuješ, aby se ti zase vrátila radost, Juri-cheo. Dostane se ti také vědění o Bohu, abys k němu opět našla cestu. Pak se můžeš klidně vrátit domů, protože ať budeš kdekoliv, Bůh bude všude s tebou!«

Abd-ru-shin četl v očích ženy vroucí prosbu, aby jí k tomu dal sílu. S úsměvem přikývl, aby ji povzbudil.

Juri-cheo nedokázala změnit své názory tak rychle. Poctivě se ale snažila porozumět Abd-ru-shinovým slovům. Nejdříve muselo být odplaveno příliš mnoho starého, než se uvolnilo místo pro nové. –

Věštec oznámil: »Mojžíš se blíží ke tvému domu a potrvá jen několik dní, než sem dorazí!«

Při zprávě o Mojžíšově brzkém příchodu vzplanula v Juri-cheo tak velká radost, že se jí tím dostalo netušeného vzletu. Najednou zapomněla na svůj věk, který jí už jinak překážel. Dny zbývající do příchodu Mojžíše prožívala celá zaujatá očekáváním.

Naplňovaly ji opět mateřské myšlenky. Prosté a vlastně stále stejné:

»Bude mít radost, až mne uvidí? Nezapomněl na mě za všechna ta léta, kdy byl pryč?«

Juri-cheo měla obavy, že by ji shledání s Mojžíšem mohlo zklamat. Stále ještě ji vnitřně svazovala pouta a Juri-cheo se jich zbavovala jen těžce.

Abd-ru-shin přijal Mojžíše, který se vrátil z ciziny se svou ženou Siporou. Dal jim ve svém paláci vykázat komnaty, kde si mohli odpočinout a našli tam i oděv.

Sipora se s vrozenou obratností oblékla do drahocenných látek a za chvíli se změnila v ženu, která se v Abd-ru-shinově domě ničím nelišila od ostatních. Půvabně procházela rozlehlým sálem. Její krok byl lehký a pružný jako krok ušlechtilého zvířete. Upustila od zvyků svých otců stejně rychle, jako se zevně přizpůsobila svému okolí.

Pak nadešel okamžik, po němž Juri-cheo tak dlouho toužila. Stanul před ní Mojžíš. Cítila jeho synovskou lásku, jak si to předtím přála, a spadl z ní zbytek strnulosti, který na ní dosud lpěl a v okamžiku shledání se jí zmocnil silněji než kdy jindy. Shledání uvolnilo všechna pouta v její duši.

Mojžíš si od Abd-ru-shina vyžádal přesné pokyny, podle kterých chtěl v Egyptě jednat. Abd-ru-shin byl pro Mojžíše nikdy nevysychajícím pramenem, z něhož mohl věčně čerpat.

»Kéž bys mohl být stále v mé blízkosti, Abd-ru-shine, abych slyšel tvá slova, když je potřebuji! Jsem ale rád, že jsi mě kdysi vyhnal do samoty. Tím ve mně dozrála touha osvobodit Izrael.«

»Nyní jsi dost silný, Mojžíši, a dovedeš Izrael k cíli. Bude se nazývat vyvolený národ a nikdy nezapomene na tvé jméno. Cesta, která tě povede do zaslíbené země, bude daleká, ale nemůžeš z ní sejít, jestliže budeš naslouchat svému vnitřnímu hlasu. Ve svém vývoji jsi dospěl tak daleko, že můžeš tento velký čin vykonat!

Se mnou se již neshledáš, až povedeš svůj lid, a i teď ti mohu pomoci jen tím, že ti dám sílu, kterou potřebuješ ke svému úkolu.«

Mojžíš se vděčně podíval na Abd-ru-shina.

»Bez tvé síly bych nebyl ničím, kníže! Bez tvé pomoci bych to nedokázal.«

»Dám tě v Egyptě střežit. První vlákna budeš spřádat v domě mého přítele, neboť je možné, že ti zpočátku bude hrozit nebezpečí. Eb-ra-nit tě před vším ochrání. Důvěřuj mu, i když bude desetkrát za den jiným člověkem. Pokud se ti něco bude zdát nepochopitelné, nemysli si, že je to jeho rozmar. Člověk ho někdy nemusí chápat, ale musí ho mít rád.«

Mojžíš slíbil, že se zachová tak, jak si Abd-ru-shin přeje. Jeho odchod se brzy přiblížil. Nemohl se téměř dočkat, až zahájí svou činnost. Odešla s ním i jeho žena Sipora. Juri-cheo ještě zůstala u Abd-ru-shinova dvora.

Po Mojžíšově odchodu bylo v paláci opět ticho. Dokud Mojžíš pobýval v domě, žili všichni zasvěcení, kteří věděli o jeho záměru, v určitém vzrušení.

Teď zase všechno probíhalo v klidu.

VĚŠTEC NE-SO-MET seděl osaměle ve své tiché komnatě. Žil v ještě větším ústraní než ostatní vyvolení. Od Is-ma-elovy smrti se do křišťálové koule nepodíval. Teprve dnes po tom znovu zatoužil. Zamířil do místnosti, kde stála.

Dlouho před ní seděl a hleděl do zrcadlících se hlubin. Nespatřil ale sebemenší zakalení. Už chtěl odejít, když vtom se v křišťálu utvořilo cosi, co nemohl hned rozeznat.

Pak však spatřil mnoho lidí, kteří horlivě lámali ve skalách obrovské balvany. Uviděl jiné, jak staví pyramidu, a zahlédl dlouhý průvod lidí oblečených do bílého roucha. Byli to vyvolení!

Napjatě se díval do křišťálu.

Po chvíli uviděl vnitřek pyramidy. Byla to hrobka. Uzavíraly ji zlatem pobité dveře, kterých bylo sedm za sebou. V Ne-so-metovi vzklíčilo slabé, ale nejisté tušení. Viděl hrobku knížete a otevřený kamenný sarkofág, ve kterém ležela zlatá rakev.

V rakvi spočíval…

Ne-so-met vykřikl hrůzou a uskočil! Těžce oddechoval a rychle opustil místnost. Křišťál zůstal prázdný.

Znovu a znovu to Ne-so-meta táhlo k němu. Nemohl jinak. Ale obraz, který před chvílí spatřil, se už neobjevil. Ne-so-met se proto zvolna uklidnil.

»Byl to klam,« šeptal si často, když v zamyšlení sedával sám ve své komnatě. »Nemohu to svému knížeti povědět, vždyť celá událost je příliš nepravděpodobná. Zřejmě jsem ji neviděl přesně, nebo se stane mnohem později.«

Pak však Ne-so-met zřel dál.

Uviděl poušť a v ní stanové ležení. Zahlédl mnoho Arabů. Všechny je znal, protože patřili k Abd-ru-shinovu doprovodu. Byla jasná měsíční noc, tak jasná, že ji Ne-so-met mohl považovat za den. Pouze bylo všude ticho. Stany byly uzavřené a před stanem knížete uviděl Ne-so-met ozbrojené strážce.

Ve stanu spal kníže. Stál zde ale Mojžíš! Co chce Mojžíš ve stanu knížete v noci, když kníže spí?

Na stan padl jakýsi stín a potom se položil na knížete, podivně černý a těžký…

Co to?

Ne-so-met vyskočil s vytřeštěným zrakem! Na čele se mu perlil pot. Prchal z místnosti, jako by ho někdo honil. Za ním bylo skutečně něco, co mu nedopřávalo klid:

Hlas Is-ma-ele!

»Ne-so-mete,« volal hlas, »proč ses polekal? Všechno, co jsi viděl, řekni svému knížeti, aby to pro něho bylo výstrahou. Ať neopouští palác! Proč utíkáš od křišťálu? Je tvým úkolem, abys všechno viděl. Nesmíš polekaně utíkat, nesmí se tě zmocňovat strach a hrůza! Máš zde stát, dokud neučiníš vše, co patří k tvému úkolu. Tvému zraku nebude ukázáno nic, co bys nesnesl. A pokud nemůžeš vykonávat svůj úřad, oznam to svému pánovi a nenechávej ho v domnění, že stojíš na svém místě jako věrný strážce!«

Ne-so-met slyšel hrozivý, varovný hlas, nedokázal jej však poslechnout, byl jako ochromený.

Chodil palácem, jako by ho tížilo těžké břemeno.

Stále znovu ho to mocně táhlo ke křišťálové kouli. Musel se dívat dál, protože to byl jeho úkol.

Viděl, co se děje v Egyptě, a sledoval Eb-ra-nita. Pouští se hnal posel a nesl Eb-ra-nitovo poselství. Opět se v měsíčním svitu objevil stan knížete Abd-ru-shina. Posla k němu vedla zářící stopa. Kůň se v největším trysku hnal pískem k Abd-ru-shinovu stanu. Z téhož směru přijížděl souběžně s Eb-ra-nitovým poslem ještě jeden jezdec.

Ne-so-met se chvěl a strach mu svíral hrdlo, neboť viděl dráhu druhého jezdce táhnoucí se černě pískem. Oba jezdci byli zatím od stanu vzdáleni stejně, ale jak snadno mohl temný jezdec předhonit bílého!

Na jednom místě je cesta svedla dohromady.

Ne-so-met sledoval krátký, prudký boj. Viděl, jak bílý jezdec klesl do prachu a jak tvář temného zkřivil ďábelský úšklebek. Spatřil, jak se přibližuje ke spícímu ležení v poušti, jak do něho dorazil… a plíží se s dýkou v zubech k Abd-ru-shinovu stanu…

Napůl v bezvědomí klesl Ne-so-met na zem. Ležel nehybně několik hodin.

»Nemohu to říci,« zanaříkal konečně, »nemohu.«

»Ne-so-mete!« volal Is-ma-elův hlas, »Ne-so-mete! Probuď se, buď silnější! Jestliže budeš mlčet, stihne tě vina!«

»Stihne mě pohled mého knížete, když promluvím! Pohled, který bych nesnesl! Co vidím v křišťálu, je klam, můj mozek je nemocný a já šílím! To přece není možné! Stále jsem se toho bál, ale teď to dospělo tak daleko, že u mě propuklo šílenství. Musím se vzpamatovat, tyto hrůzyplné obrazy nesmím svému knížeti ukázat! Pochyboval by o mých jasných smyslech! Musím se uklidnit.«

Toto Ne-so-metovo sténání bylo jeho jedinou odpovědí na Is-ma-elovo varování.

JURI-CHEO OPUSTILA Abd-ru-shinův dvůr. Před jejím odjezdem jí Abd-ru-shin ještě jednou nabídl: »Nechceš zde zůstat?«

Juri-cheo se ale nedala zadržet. Odjela zpět k egyptskému dvoru. Chtěla se pokusit usnadnit Mojžíšovi cestu a být mu nápomocná.

ABD-RU-SHIN BYL SÁM. Přehlížel svůj pozemský život. Viděl svou práci, výstavbu, kterou uskutečnil v uplynulých letech. Měl z toho radost, a přece se v něm znovu ozvala tichá touha, jež ho často přepadala, když byl sám. Jeho duše se uvolnila a začala se vznášet nad pozemskou sféru. Táhlo ji to stále výš, ke Světlu. Tam nacházela stejnorodé prostředí, které bylo Abd-ru-shinovým domovem.

K Abd-ru-shinovi přistoupila Nahome. Přivolávala ho zpátky. Pochopila však touhu, která ho nesla vzhůru. Bála se, protože vyciťovala nesmírně velkou vzdálenost mezi sebou a Abd-ru-shinem. Dětsky ho prosila, aby ji nikdy nenechal samotnou, aby od ní nikdy neodešel.

A poprvé Abd-ru-shin hovořil o tom, že se blíží doba jeho odchodu. Opustí zemi a pak se ještě jednou vrátí. Řekl jí, že tento návrat není nutný, ale že se tak stane kvůli lidem.

Nahome měla jen jediné přání: jít s Abd-ru-shinem, až opustí zemi, a být zase s ním, až se na ni opět vrátí!

EB-RA-NITOVI POSLOVÉ přinášeli stále zprávy o Mojžíšovi. Abd-ru-shin s radostí slýchal o Mojžíšově silné víře a o jeho úspěších. Všechno, co si Mojžíš vyprosil od Boha, se okamžitě splňovalo, neboť když žil Abd-ru-shin na zemi, zároveň se zde silně soustředilo Boží Světlo. Tím, že Abd-ru-shin žil v pozemské sféře, mohlo se mezi ním a Mojžíšem vytvořit těsné spojení, které umožňovalo, aby ke zpětným účinkům docházelo ihned po nějakém činu. Cesta, která jinak ležela mezi činem a zvratným působením, se zkrátila.

Mojžíšovy modlitby si nemusely teprve hledat dalekou cestu jednotlivými sférami… protože nacházely v Abd-ru-shinovi, živém Duchu Božím, ihned odezvu. Tím se také ihned splnilo všechno, oč Mojžíš prosil.

Události následovaly po sobě jedna za druhou a zasahovaly egyptský národ.

Abd-ru-shinovo vyzařování pozvolna tak zesílilo, že lidé v jeho okolí následkem toho téměř onemocněli. Trvalé vysoké duchovní napětí, které v době egyptských ran bylo kolem Abd-ru-shina, přestali být lidé schopni snášet. Dokonce ani vyvolení již nemohli vydržet toto záření.

Abd-ru-shin to brzy zpozoroval a rozhodl se, že změní místo svého pobytu. Vyvolení museli zůstat v paláci, neboť se stali příliš citlivými a vnímavými. Abd-ru-shina museli doprovázet lidé, kteří nikdy nebyli s knížetem v přímém spojení, a proto byli méně přístupní síle Světla.

Jen Nahome snášela toto ohromné Světlo. Jenom ji posilovalo a povznášelo. Pobývala jako vždy po Abd-ru-shinově boku. Její vroucí přání se splnilo. Byla tak čistá, že jako jediný člověk nebyla tímto zářením zasažena. Mohla proto zůstat u Abd-ru-shina.

Abd-ru-shin se vydal s průvodem jezdců do pouště a poblíž egyptských hranic dal postavit stanové ležení. Spolu s nimi jel Eb-ra-nitův posel a pak pokračoval dál sám k Eb-ra-nitovi, aby mu o tom podal zprávu.

Za několik dní táhla kolem ležení výprava Egypťanů. Byla to horda lupičů, která kdysi uloupila Nahome. Neodvážili se blíž, ale poznali ležení! Věděli, že tam pobývá Abd-ru-shin, jejich nepřítel, který je zbavil náčelníka a lidi, jež ukořistili, odvedl do své říše. Radili se mezi sebou, jak by se Abd-ru-shinovi pomstili. Jejich nový náčelník, který nebyl Egypťan, ale míšenec, v jehož žilách kolovala černošská krev, navrhl plán pomsty. Brzy potom ujížděli lupiči dál, směrem do Egypta.

JAKÝSI MUŽ chtěl mluvit s faraónem a nedal se odbýt. Konečně ho přivedli k Ramsesovi. Právě v tu chvíli u něho seděl starý mág, jeho důvěrník a rádce, ve skutečnosti však Eb-ra-nit.

»Co jsi mi chtěl tak nutně sdělit mezi čtyřma očima? Cožpak jsi nemohl svěřit své tajemství mým otrokům?«

Muž se plíživě přiblížil k faraónovi. Přistoupil až těsně k němu.

»To, co ti chci povědět, je určeno jen pro tvé uši, vznešený faraóne. Nemohu to vyslovit ani před tímto starcem.«

»Nesmysl!« Faraón byl nevrlý. »Mluv, nebo nás nech na pokoji. Mně je lhostejné, co mi chceš sdělit!«

»I tehdy, když se to týká knížete Abd-ru-shina?«

Muž číhavě zvedl víčka a lstivýma očima se podíval na faraóna. Ramses ale slyšel už tolik narážek a náznaků, které se nakonec vždy ukázaly zcela bezcenné, že ani teď se v jeho tváři neobjevilo zvláštní napětí. Ani se nepohnula.

Muž sebou škubl a jeho tlusté rty, které svědčily o černošském původu, se rozevřely a mezi nimi zasvítily zuby. Faraón se trochu polekal. Ukrutnost, která se objevila ve tváři muže, ho zaujala natolik, že byl ochotný jeho zprávu vyslechnout.

»Tento stařec je můj důvěrník. Může slyšet všechno, já mu totiž také všechno řeknu. Takže mluv!«

Cizinec vrhl ještě jednou na Eb-ra-nita pohled plný nedůvěry a začal mluvit.

»Vím, kde má kníže v poušti ležení. Nenávidím ho, protože to byl on, kdo zabil náčelníka našeho kmene. A já ho zabiji…«

Faraón prudce vstal. Přistoupil o krok k muži.

»Ty ho chceš zabít? Tolik si důvěřuješ?«

»Zabiji ho! Ne však pro sebe, ale pro tebe. Vím, že ho chceš zničit, vznešený faraóne. Od mého úmyslu by mě mohla odvrátit jen jediná věc. Můj kmen se potuluje bez domova po poušti, protože ho vykázali z tvé země. Zabiji Abd-ru-shina, jestliže nám zase poskytneš ve své zemi domov!«

Faraón se hlasitě a výsměšně zasmál. Zatímco cizinec mluvil, vymyslel faraón plán. Chtěl tohoto polodivocha použít jako svůj nástroj.

»Ty si myslíš, že ti mohu jen tak beze všeho důvěřovat? Když ke mně jednoho dne přijdeš a sdělíš mi, že jsi ho zabil, nebudu ti to moci hned uvěřit. Nebudu mít totiž důkaz! Na slovo nějakého míšence nemohu ve své říši usadit bandu lupičů! Byla by však možnost, jak mě přesvědčit.

Kníže Is-Ra má tajemství, které nikdo nezná. Je to tajemství jeho moci. Ale rozuměj mi dobře, toto tajemství přináší moc jenom vládcům! Všem ostatním lidem přinese jistou smrt!«

Faraón věděl, že zvítězí, jakmile chytí míšence na jeho pověrčivost. Černoši se velmi báli jakýchkoliv kouzel. Muži se opravdu začala třást kolena.

Ramses proto rychle poznamenal:

»Vidíš, že není snadné provést tuto vraždu. Knížete můžeš přepadnout jen v noci a ve spánku, protože kouzlo, které z něho vychází, ztrácí svou moc jen tehdy. Jenom tehdy se můžeš odvážit uloupit jeho tajemství.«

Cizinec, který se faraónovi nabídl, že zavraždí Abd-ru-shina, se opět uklidnil. Chtěl se ještě ujistit:

»Když ti toto tajemství přinesu, splníš pak mé přání? Budeme smět zase bydlet v Egyptě?«

Ramses milostivě přikývl. Muž před ním padl na tvář, políbil jeho střevíc a pozpátku se vytratil z místnosti.

Po jeho odchodu pohlédl faraón na svého starého rádce. Eb-ra-nit se s námahou ovládl. Musel vynaložit veškeré svoje úsilí, aby neodhodil masku.

»V tomto případě selhává dokonce i tvoje umění, starý ďáble! To může provést jen tento muž se svou divokostí a ukrutností!«

Eb-ra-nit se ovládl.

»Obávám se, že ani on nic nezmůže,« pronesl krákoravým hlasem. Jeho myšlenky však byly úplně jinde. Kroužily kolem Abd-ru-shina. Nejraději by odtud utekl, ale musel se pokusit zachránit, co se dalo, a faraóna přemluvit! Nebyl ovšem už vrah na cestě, a nebyl proto nejvyšší čas jednat?

Eb-ra-nit se rychle rozloučil a jako shrbený stařec se odvlekl z paláce. Ze svého domu ihned vyslal posla, který nosíval poselství Abd-ru-shinovi.

»Jeď tak rychle, jak můžeš! Jde o všechno! Víš, kde žije kníže. Varuj ho!«

Muž okamžitě vykonal jeho rozkaz. Ve stejné době vyskočil na koně i vrah. Oba zamířili k Abd-ru-shinovu ležení. Jejich cesty se přibližovaly stále víc, až se konečně setkaly. Eb-ra-nitův posel poznal vraha podle popisu.

»Znič ho!« probleskla mu hlavou myšlenka a ihned zaútočil. Temný vteřinu váhal, než si uvědomil, že mu jde o život a že je to muž, který chce chránit knížete!

Od pasu vytrhl zakřivenou dýku. Tělesně byl zdatnější. Nastal krátký zápas… a Eb-ra-nitův posel klesl k zemi zalitý krví. Vrah se opět vyšvihl na koně a ujížděl s kratičkými přestávkami dnem i nocí dál. Jel mnoho dní, než dorazil k cíli.

Noc, kdy se stala vražda, byla jasná jako den, ale vrah měl kolem sebe jako ochranu stín temnot. Plížil se pískem jako had a pronikl do stanu spícího knížete.

Bez hlesu se nad ním sklonil, temnýma rukama hledal po Abd-ru-shinově těle a konečně našel třpytící se náramek. Ihned ho zaujal. Takže to je tajemství Abd-ru-shina, knížete Is-Ra!

Při tomto doteku se Abd-ru-shin probudil. Nic netušícíma očima, ve kterých nebyl ani úlek, pohlédl vrahovi do očí. Vraha, jemuž se pevně vryla do paměti faraónova slova, že může uloupit tajemství jen spícímu knížeti, Abd-ru-shinovo probuzení tak polekalo, že bleskurychle uchopil dýku a vrazil mu ji do srdce…

Jediným trhnutím strhl oběti náramek z ruky a vytratil se do noci.

Arabové našli svého knížete. Nahome spatřila svého zavražděného Pána, který od ní odešel bez rozloučení. Následovala ho a zvolila si sama smrt. Nehnula se tak od něho ani tehdy, když se vracel domů!

Arabové zanesli tělo svého mrtvého knížete do jeho města.

VĚŠTEC VIDĚL dlouhý průvod mnoha bílých jezdců. Nesli bílého knížete…

Podruhé věštec prožil všechno, co směl zřít, aby mohl včas varovat svého pána. Neslyšel již sice Is-ma-elův hlas, ale v jeho nitru se rozléhala a zcela je naplňovala jeho slova:

»Jestliže budeš mlčet, stihne tě vina!«

LIDÉ KMENE IS-RA postavili s velkou námahou pyramidu a uložili do ní milovaného knížete k odpočinku. Pochovali do ní i svou líbeznou kněžnu a postupně byli v prostorách pyramidy pohřbeni také všichni vyvolení.

Věštec Ne-so-met, jako poslední z Ismánů, procházel neklidně palácem. Toužil splnit svůj úkol. V jeho nitru hlodala bolest. Nenacházel klid, který hledal.

Osaměle stával před křišťálovou koulí, ale ta zůstávala prázdná. Neměl již co očekávat. Byl vyvržený!

Jednoho dne stál osaměle u pyramidy, v níž všichni odpočívali. Jen vítr skučel nad místem, kde ležela těla těch, kteří odešli z této země. Vyčerpaný starý věštec se opřel o drsný kámen, unavený až k smrti.

»Pane! Zůstal jsem sám jediný ze všech. Slituj se a nenechávej mě na této zemi jako prázdný plod! Vezmi mne do své říše! Dovol mi odčinit, v čem jsem pochybil, nech mě to odpykat!«

Tu zahučel vítr kolem starce silněji a zdálo se, že se nebesa pro něho opět otevřela! Jeho pohled se rozšířil, spadával závoj za závojem. S mladistvou silou se věštec pustil do svého posledního díla.

Uchopil dláto a začal tesat do kamene vše, co viděl. Po skončení práce prošel vzpřímeně sedmerými dveřmi do hrobky svého knížete a položil desku na Abd-ru-shinův hrob.

Dlouho stál věštec se sepjatýma rukama před místem odpočinku

ABD-RU-SHINA,

arabského knížete, tělem učiněného Slova Božího.

KAMENY MLUVÍ

PŘED TÉMĚŘ

TŘEMI TISÍCI PĚTI STY LETY…

NE-SO-MET, NEJSTARŠÍ Z KMENE IS-RA,

OSAMĚLE PŘEMÍTÁ V HROBCE TOHO,

JEHOŽ MILOVAL.

UDÁLOSTI, KTERÉ PROŽIL, HO NUTÍ,

ABY UCHOPIL DLÁTO A VYTESAL

DO TVRDÉHO KAMENE OBRAZY, JEŽ ZŘETELNĚ

PROCHÁZEJÍ PŘED JEHO ZKROUŠENOU DUŠÍ.

TÍM KLADE ZÁKLAD K POKLADU,

KTERÝ MÁ BÝT POD MOUDRÝM VEDENÍM

VYZVEDNUT V DOBĚ NEJVĚTŠÍ NOUZE LIDSTVA.

ABD-RU-SHINOVA NÁHROBNÍ DESKA VYPOVÍDÁ

ZBYSTŘETE POZORNOST, lidé 1, zde v říši stínů žije duševně 2 i pozemsky 3 dokonalý.

Zbabělá ruka vraha 4 ho poslala dolů, jeho, který byl moudřejší než posvátný ibis 5. Byl jako jasná plocha čistého stříbra, v němž se prohlížejí naše ženy 6. Byl čistý a světlý a byl hoden nosit korunu 7, která mu teď spadla z hlavy.

Až se na obloze objeví znamení Ryb 8, pak teprve přijde král, který mu bude čistotou roven. Bude chudý jako pták v povětří 10 a bude vyslán, aby zašlápl falešného hada 9. Až do té doby bude Abd-ru-shinovo žezlo 11 odpočívat. Žádný vládce nás nepovede tak jako On.

Bědujte, bratři 12, plačte, osamělí, odešel od nás ten, který nám byl otcem. Dával nám pokrm 13, spoutal zlo 14 a učil nás moudrosti 15, neboť byl moudřejší než vy všichni.

Nyní se, má země, staneš kořistí nepřátel. Cizí nohy 17 zanechávají stopy v našem písku, sviští nad námi cizí šípy 16. On, který nás chránil, žije v říši stínů.

Pět let 19 uplynulo, než byla postavena pyramida 18, ve které je skryta tato deska. Toto posvátné místo pokryje písek a bude je chránit před cizími zraky. Slunce a hvězdy 20 je nikdy neuvidí, dokud On opět nevstoupí na zemi. Bude totiž opět žít zde nahoře a po boku mu bude nejvěrnější srdce, které se vždy zachvívalo pravidelně 21. Všechno, co mu bývalo milé, bude u něho. I ušlechtilý válečný kůň pozdraví radostně svého pána 22, až přijde, aby soudil zemi.

Bude sedět na zlatém trůně 23 a slunce, měsíc i hvězdy 24 mu budou podřízeny. Drží misky Božího hněvu v rovnováze 24, takže nepřetečou bez jeho vůle.

Všude na zemi zřídí dokonalost 25. Tam, kde lidé nebudou chtít poslechnout, donutí je ostřím svého meče 26. Na všechno přiloží míru 27, takže obstojí jen to, co je dokonalé 28. Bez jeho vůle nerozvlní hladinu řeky žádné veslo 29 a nezazní žádný strunný nástroj 30. Lidé, pohleďte do sebe jako do zrcadla 31. Sedíte a přemýšlíte 32, jak byste mohli dokončit, co není hotové 33. Vy blázni, naparujete se 34, a přesto vytváříte jen kusé dílo. Dokonalé bude jen to, co vám On nařídí vykonat. Až On bude chtít, bude číslo tři 35 v kruhu na znamení toho, že kusé dílo je u konce.

Dávejte pozor na toto posvátné číslo 36. Častokrát se vrátí, až jednou kolo velkého dění vyšle při svém otáčení blesk 37, který oslnivě vyletí k nebi. Potom nastane nová doba, kdy bude Holubice vládnout nad ibisem 38. Mnoho říší a korun 39 klesne do prachu. Jeho koruna bude zářit jasněji než všechny ostatní a bude vládnout zemi i moři. Dávejte pozor, lidé, dávejte pozor 40 a slyšte, co vám může věštec oznámit o budoucích časech:

Trojnásobná 40b bude nouze, která se přižene na lidské pokolení: nakažlivé nemoci 41, hladomor a velké zemětřesení, které neponechá kámen na kameni 42. Zámek ani závora 43 nemohou před nimi ochránit. Trojnásobná i podruhé 44 bude nastávající trpká nouze: vojenská ležení 45, úkladné vraždy 46 a velké umírání. Až po okraj bude naplněn pohár jedu 49, z něhož lidstvo musí vypít svůj soud.

Neúprosně praží slunce 47 do pyramidy 48, obydlí těch, kdo odešli, když kolem kráčí unavený potulný poutník 50. Budete bez domova, lidé, váš domov 51 bude zničen a už svá obydlí nenajdete. Dávejte pozor na věštcův hlas, dávejte pozor a slyšte 52! Neklidně pobíhá šakal 53 pouští a nezanechává za sebou stopy v písku.

Nezadržitelně pokrývá písek hustě skříně plné drahocenných věcí, vlastnictví našeho vládce Abd-ru-shina. Běda, že již není mezi námi! Byl drahocennější než vy všichni! Zapalte k jeho poctě vykuřovadlo ve zlatých obětních miskách 54. On byl naší ochranou a naším pánem. Držel misky hněvu 55 zdvižené nad námi, ale nenaklonil je. Jeho dílo přineslo mír a rozkvět 56. Teď od nás mír a klid odešly na celá tisíciletí. Velké paláce se hroutí v trosky a bez domova je pták 57, který si pod jejich ochranou důvěřivě stavěl hnízdo. Ptačí hnízdo padá i s kvádry 58, které – jak se zdálo – byly postaveny na věky.

Ale zbystřete pozornost, lidé 59. Tam, kde teď ještě stojí Abd-ru-shinův královský palác, leží skryté v zemi posvátné spisy 60, které vyprávějí o těchto časech. S nimi byla ukryta i nádoba plná vzácných drahokamů. Mezi nimi se nacházejí tři velké, nesmírně vzácné diamanty, které jsou průzračné jako nejčistší voda a září, jako by prošly žárem ohně 61. Čekají, až Abd-ru-shin opět vstoupí na zemi. Až bude jako král opět žít na zemi, bude nosit největší z nich. Oba ostatní budou zdobit ušlechtilé ženy, které k němu náleží. Šťastné to kameny, které mu smějí sloužit! Nejsou chladné, žijí; pod zemí čekají na svůj den.

Až do té vzdálené doby vy lidé nedosáhnete ničeho dokonalého 62. Vršíte kámen na kámen 63, ale zatímco s úžasem stojíte před svým velkým uměním 64, vánek boří vaše stavby 65. Vy malí lidé, čím jste bez něho? Váš život je pomíjivý jako vlna na vodě 66 a stopy vašich největších činů nejsou hlubší než stopy ptáka v písku 67. Měli jste rozkvétat jako květiny 68 a být zahaleni vůní jako květ lotosu. Na to zapomínáte.

Vaše myšlení je zaměřené jen na poklady 69, jak byste je nahromadili a jak byste ze zlata narazili mince. Cožpak On vás tomu učil? Zlato jste měli používat na klenoty a vzácné nádoby, jak to činil On. Vy jste je však snížili na ďábelské dílo. Plodiny svých polí prodáváte za zlato 70. Kdo vás tomu učí, mává nad vámi kopím 71. Stali jste se otroky zla. Dávejte ale pozor, lidé, dávejte pozor a slyšte věštce 72! Sami jste si na celá staletí uzavřeli přístup ke štěstí a míru 74.

Častokrát se vrátí toto posvátné číslo 73, než se na zemi znovu ukáže dokonalé 75. Pak bude opět obnoveno spojení z výšin dolů 76, a až se ve věčném koloběhu 77 hvězd přiblíží znamení Ryb 78, učiní věčná moudrost 79 krok k vaší záchraně. Dříve vás však strádání a hlad přinutí padnout na kolena 80. S vámi budou trpět zvířata 81, která zapletete do své zkázy. Až budete úpěnlivě prosit, aby svítilo slunce, spustí se déšť 82 a vody 83 se bouřlivě zvednou proti vám. Budete kopat 84 hluboko, ale to, co najdete, nepostačí 85. Hlad vás bude trápit a sžírat jako dravé zvíře 86.

A hvězdy 88 se třpytí nad vodami 87 v jedné daleké zemi, kde neuctívají posvátného ibise 89. Tam rozkvétá růže nádherné vůně i barvy, spojená s nejvyšším světem. Tato růže 90 je osamělá, její osud není dosud dovršen. Posvátný pták 91, který jí přinesl zprávu, odlétá. Misky Božího hněvu se sklánějí k zemi 92. Dříve, než bude měsíc v úplňku 93, postihne zkáza také tuto zemi. Její města 94 budou vypálena a všechna nádhera zajde. Pokrmy 95 budou zničeny a zkaženy, úroda na polích 96 bude podupána dřív, než dozraje, zvířata 97 budou štvána a zabíjena. Šípy 98 sviští. Všechny závory 99 se otevírají. Běda, až vyjde slunce 100. Bude svítit na korunu bez vládce 101, na zpustošenou zemi a zničenou růži. Třikrát běda lidstvu 102.

Začíná nové tisíciletí. Pečeť času bude zlomena 103. Hvězdy 104 putují věčně ve své kráse; vše, co vytváří člověk 105, je podrobeno změnám. Válka a neklid 106 táhnou znovu a znovu zemí, velcí vládcové přicházejí a odcházejí 107. Moře se vlní od břehu ke břehu 109. Velmi daleko na nebeské výšině vychází nová hvězda 108, která má ohlašovat spásu lidstva. Do té doby to ale bude trvat ještě dlouho, velmi dlouho.

Změna střídá změnu. Na krátkou dobu nastane také čas hojnosti. Vody se hemží rybami 110 a stopy v písku 111 vedou k lovné zvěři, která se množí 112. Opět se objevuje posvátné číslo 113 a s ním zaslíbení štěstí a klidu pro lidstvo. Všechno, co lidé umí a vytvářejí, je však kusé 114 jako před věky a jejich moudrost spočívá na hliněných nohách 115. Co chce radostně usilovat ke slunci 117, to zahrabou hluboko do země 116, kde se to rozpadne a zanikne. Sama vznešená Isis drží misky hněvu 118 nad zemi a Osiris 119 se smutně dívá na prázdné oltáře 120, na kterých již není uctíván posvátný ibis 121.

Lidé si ale budou ještě jednou vysoce vážit bohů a uctívat je 122. Budou jim přinášet mnoho drahokamů 123, drahocenných nádob i spon 124. Blahobyt zemí poroste. Na okraji pouští 125 vznikají velká stanová ležení a z nich táhnou dlouhé karavany nákladních zvířat k úrodným nivám 126–128, kde se kolébají nádherně zelené stromy 129 poskytující stín a kde soumar 130 kráčí k vodě 131.

Z vysokého místa 132 pohlíží věštec na nadcházející doby, jednou blíž, podruhé dál. Vidí, jak po tisíciletích vystupuje to, co zasypal písek: Abd-ru-shinovy stavby 135 i Abd-ru-shinova moudrost 133. Slunce vysoko na obloze 134 si na nich smí pohrávat svými paprsky a svítí na to, co v jeho době bylo pravidelně a skvěle uspořádáno 136/137. Až se váš vládce Abd-ru-shin vymaní z říše stínů a ptáků smrti 140/141 a vystoupí k živým, Růže 138 a Lilie 139 rozkvetou, obě spanilé a čisté.

Přinese však změnu. Zatímco před ápisem 143 a ibisem 144 se klekalo, On zvěstuje říši až úplně nahoře ve vesmíru 145. Jeho hvězda 146 stojí na nebi a září víc než měsíc 147. Věštci 148 na něho poukazovali: přijde, aby usmrtil zlo 149 plížící se temnotami a přinesl novou léčivou sílu 150 všemu, co je ochablé. Polní plodiny 151 poskytnou hojnost potravy a radostně nasytí lidi, takže budou vzdávat díky hrou na strunný nástroj 152.

Na jedné hoře 154 bude postaven oltář 153; zde bude uctíván nejvyšší z bohů. Lidé, přineste sem všechny poklady 156, které vykopete ze země 155 a 157, abyste ozdobili toto posvátné místo. Moudrosti shůry 158 připravte obydlí 159, aby pobývala u vás, neboť vaše vědění 160 je nicotné a to, co vypátráte, zanikne jako stopy ptáků 161 v písku. Zůstane-li ale opravdová moudrost u vás, bude vědění růst jako ptáci 162, kterým se sype zrní 163. Ze všech stran bude přicházet nové vědění.

Až se za oné daleké doby znovu přiblíží posvátné číslo 165 a přinese s sebou dokonalost 166, dá se země s velkým duněním do pohybu. Hory budou pukat 164 a měsíc 167 ztratí svou tvář. Šípy 168 budou svištět tmou a nacházet cíl. Ze všeho, co zde bude, zůstane ušetřeno jen málo 169. Málo bude těch, jejichž moudrost 170 se obrátí k východu slunce, aby získali opravdové vědění. Moře 171 bude hučet a bouřit jako nikdy předtím, mohutné vlny všechno pohltí. Země bude dunět a její povrch bude s rachotem pukat 172, oheň a láva se rozlijí široko kolem.

Na Abd-ru-shinově paži bude opět zářit náramek plný vznešené síly 173, který mu nyní uloupila zbabělá ruka vraha. Náramek musel neklidně putovat po zemi. Nikomu nepřinesl štěstí a podněcoval lidi ke zlým činům, dokud nebyl uložen do lůna země. Abd-ru-shin však přijde k hoře 174, v jejíchž hlubinách na něho čeká tento klenot. V pravý čas bude vystupovat nahoru 175, stále výš a výš, až jej vyzvedne věrnost 176. Pak již nikdy neopustí paži našeho vládce a bude mu dodávat sílu a ochranu. Rychle se naplní to, co věštec vidí 177. Pečeť za pečetí 178 se láme.

Ta, která je s ním uložena zde v pyramidě, čistá věrnost, jež bývala radostí našeho vládce, bude opět u něho. Zde v hrobce 179 odpočívá ta, které si cenil nade vše. Jeho smrt ji zasáhla do srdce 180. Šest 181 krát pět 183 století bude její tělo dřímat zde dole. Se slzami a nářkem jsme tě pochovali, Nahome, nejlíbeznější ze všech kněžen. Tvá chůze 182 byla lehká, zdálo se, že se jen vznášíš. Tvůj hlas zněl vesele a tvůj smích byl perlivý. Umlkl téhož dne, kdy nám byl uloupen vládce. Do hrobky 184 ti tvoje věrné ženy postavily tvé poklady, aby tě obklopovaly až do onoho vzdáleného dne, kdy zde bude nalezeno tvoje tělo. Úsměv, který jsme milovali, zjasní tvou tvář, až nádherné misky 186/187, skříň plná drahokamů a řetězů 185 i zlaté veslo 188, jehož se tvá ručka tak ráda chápala a hravě nořila do vody, budou rozloženy před tvým zrakem.

Ještě dlíš mezi živými, nejvěrnější příteli našeho vládce, ty, který jsi Abd-ru-shinův meč 189. Přijde ale den, kdy se hrobky otevřou a přijmou tvé tělo, aby odpočívalo v blízkosti tvého vznešeného pána. Jsi šťastný, neboť se smíš vrátit, abys mu sloužil, až bude opět králem na zemi. Povolá tě 191 před svůj trůn 192, abys mu pomáhal zřídit říši na zemi. A před vznešenou Abd-ru-shinovou tváří bude opět stát také ten 190, kdo krotil jeho koně a cvičil je pro vítězné bitvy, a znovu mu bude slibovat věrnost. Čtyřnásobný bude obal 193 toho, který mu bude přidružen, aby nosil jeho meč a štít. Tito pomocníci budou čistí a jasní jako nejznamenitější obětní voda ve zlatých nádobách 194 a ostří jako hrot meče 195. Na čele ponesou Abd-ru-shinovu pečeť 196 a bude do nich vloženo věčně dokonalé 197. K nim se přidá ten, jenž bude nejmoudřejší spravedlností 198 ve věčné říši, kterou Abd-ru-shin založí zde na zemi. Blažení, třikrát blažení ti, kdo jsou vyvoleni za jeho pomocníky.

Dbejte na to, jak vydechujete, a na zvuk své řeči 199, Abd-ru-shinovi pomocníci. Na stupních chrámu musíte být jako ušlechtilé nádoby 200. Všechna nadutost 201 musí zmizet, až náš král na vás přiloží svou míru 202. Máte být jako zrcadlo: radostně a jasně budete vyzařovat obraz země vzhůru 203. Záře nebe 204 se bude od vás odrážet čistá a nezkalená. Všechno bude nové, staré 205 se rozpadne a již nebude žít. Také země za mořem 206 budou žít v bezpečí pod žezlem našeho krále. Co je šikmé a co je přímé, se dobře sloučí 207. Jen pro křivé již nebude místa. Divoký pták 208 zkrotne a nebude škodit stádu. Kameny, které zakulatilo věčné vlnění moře 209, a trámy ze vzácného dřeva 210 budou svezeny z celého světa na stavbu posvátného místa. Dokonalost opět přijde na zem 211.

Zbystřete pozornost, lidé 212. Přijde čas, kdy zvířata 213 budou opět taková, jak byla stvořena, kdy sluch bude moci vnímat chvějivé tóny zaznívající ve vesmíru 214 a kdy se lidský duch bude vznášet nad tím, co je připoutáno k zemi 215. Osedlejte Abd-ru-shinova oblíbeného koně, aby ujížděl tryskem 216 říšemi. Jemu, vládci, jsou podrobeny všechny koruny.

Až bude posvátné číslo více než naplněno 217, až ibis 218 přinese zprávu do zemí, kde je dosud uctíván jako posvátný pták, skloňte se, Osiride 219 a Isido 220: Kopí bude opět spočívat v Abd-ru-shinově ruce a had 221 bude zneškodněn. Nádherní ptáci s růžovými perutěmi 222 nesou k zemi nádobu 223, která se třpytí a září a je plná nejčistší síly. Meč našeho vládce 224 ničí všechno vzpírající se zlo 225. Jen jedním okem pohlíží měsíc k zemi 226, vtom sjede dolů blesk 227, aby oddělil čisté od nečistého.

Na obloze vystupuje znamení Vodnáře 228 a začíná veliká doba, největší a nejposvátnější na zemi. Čtyřnohá zvířata 229 a ptáci 230/231, lidská srdce 232 a rostliny 233 vyvstanou v kráse a síle, posvátné číslo přináší dokonalost 234. Dávejte pozor, lidé, dávejte pozor a slyšte 235: Abd-ru-shin přijede na silném oři 236, až bude jednou vidět na obloze jen srpek měsíce 238 a bude na ní významně zářit velké W 237. Z písku se vynoří pyramidy 239, do nichž jsme uložili jeho tělo. Mocně ho to sem bude táhnout, a když tudy bude procházet, narazí na zdivo 240, které dosud spočívá v písku. Zdi tvoří pravidelný osmiúhelník. Kopejte, kopejte, protože na tomto místě jsou ukryty nesmírné poklady: vzácné drahokamy, zlato a vznešená moudrost 241, k níž zná klíč 242 jedině On.

Z oblohy budou sjíždět blesky a hory budou pukat 243, války 244 a vzpoury 245 budou pustošit zemi, ale Abd-ru-shin bude bydlet v míru se svými služebníky 246. Lilie se líbezně rozvije v čistotě a cudnosti 247. Pohled na ni přináší lidem radost. Ze svatyně stoupají vzhůru plameny 248 pravé zbožnosti. Na obloze stojí plná zaslíbení Abd-ru-shinova hvězda 249; září z ní sedmero barev a svým svitem zastiňuje měsíc 250. Nad zemí svítí dvě slunce: nové je větší a mocnější 251 než staré 252. Až se toto nové slunce objeví, moře 253 se vzedme a znovu zatopí rozlehlé kraje, nad nimiž kdysi hučelo.

Z vod vystoupí jiná území, neboť jejich posvátné číslo 254 se naplnilo. Budou tam nalezeny prastaré nádoby 255, převrácené a prázdné. Zlato a stříbro, které v nich bylo skryto, leží nedaleko 256, ale během tisíciletí ztmavlo. Ostré meče 257, jež před dávnými časy protínaly vzduch jako blesky 258, jsou zrezavělé a sténají. Stany 259 lidí, kteří se zde kdysi radovali ze Světla, jsou spáleny a už se nenajdou. V měkkém mořském písku jsou však patrné stopy obrovských zvířat, která zde žila. Velcí hadi 260, dravá zvířata 261, koně 262, rostliny 263 i stromy vymřely a kameny 264 leží roztroušené. Až do těchto pustin vstoupí Abd-ru-shin, bude vše probuzeno k novému životu. Abd-ru-shine, náš vládce, jak jsi veliký a skvělý! Tvé žezlo 265 sahá přes všechny země. Běda nám, že jsi od nás odešel tak brzy.

Do svého města vtáhne král 268, syn tesaře 269. Jeho žezlem 267 je kříž, jeho říší jsou duše 266. Chce vylít dobro na celou zem 285. Země ho ale nechápe, nádoby 270 jsou uzavřené a nic nepřijímají. Zlí ptáci 271 pohlcují požehnání jako zrní. Slunce ztratí svou zář 272, až bude tento vznešený zavražděn 273. Jeho koruna 274 klesá do prachu. Prostě a neokázale přišel 275, prostě a neokázale odchází 276, chudobný bude položen do hrobu 277. Zdá se, že zlo 278 vymazalo číslo tři. Znamení Ryb 279 nepřineslo požehnání, které mělo zachránit svět.

Až se posvátné číslo 280 naplní naposled, bude u slunce 281 a u měsíce 283 stát nová hvězda 282, ale bude zářit jasněji. Kusé dílo 284 se musí stát dokonalým 286, co bylo dole, usiluje vzhůru 287, neboť nadešla posvátná doba Holubice 289. Blažení, kdo ji prožijí. Miska 288 milosti je naplněná tolik, až přetéká.

Z meče 290 našeho vládce září posvátné znamení. Svým kopím 291 přemohl hada, který rodil vždy jen zlo. Spoutal ho a uvrhl za pevné zámky a závory 292. Běda světu, až Pán bude muset jeho pouta opět uvolnit!

Posvátné číslo tři 293 zářivě pozvedl a jeho koruna 294 vládne i nad hrobem a smrtí. Světlo shůry 295 na něho září, když sedí na zlatém trůně 296. Je svatý, povznesený nade všechno. Jeho tvář je vlídná jako tvář otce a přísná jako tvář spravedlivého soudce. Až přijde jeho čas, bude rozdělovat vlídnost i přísnost. Podobno obětnímu plameni 297 bude před ním vystupovat uctívání. Had 298 se svíjí a falešná moudrost 299 musí zahanbena ustoupit stranou.

Pak budou struny 300 opět znít čistě. Prastaré věštby 301 vyprávějí o době, která nyní nastala. Vůle nejvyššího z bohů zkřížila vůli lidskou 302 a na znamení toho bude vztyčen prapor 303 ve stanovém městě 304, kde král bydlí. Z očí lidí bude sňata páska 305, aby viděli poklady, které proudí shůry, a aby se naučili otevírat své nádoby 306. Pětinásobná 307 bude síla, která jim bude dána, jestliže prostě a bez falše 308 postaví tělo i ducha 309 do služeb vládce. Pak znovu vypučí i to, co již téměř uschlo 310, a lidé najdou ve všech rostlinách léčivou sílu.

Pták vyvstane v kráse 311 a najde bezpečný domov 312, neboť posvátné chrámy a paláce budou znovu postaveny. Jejich tvary jsou dokonalé 313 a zachvívá se v nich nejčistší uctívání. Jako se květina otevírá 314 v paprsku slunce, tak se duše otevírají Světlu shůry. Ze všech strunných nástrojů budou zaznívat nejčistší tóny 315. Splní se prastaré moudré předpovědi 316, které pěly o této době a předvídaly, co se v ní bude dít.

Teprve teď člověk pochopí poklady země a jak je má používat ke své spáse 317. Znovu se učí ovládat síly vesmíru 318. Ze zvířat 319, která lidé strhli s sebou do zkázy, je sňata kletba. Všude panuje obšťastňující rovnováha 320. Zpěvně zaznívá veslo ve vodách 321, zlaté veslo, které kdysi držela Nahome ve své ručce. Stejně jako se zkrocený šakal 322 přidruží ke stádu, bude překonáno i zlo.

Člověk znovu objevuje věčné přírodní zákony. Moudrým opatrováním 323 se učí překonávat tíži těl. Dokonalému dává nové formy 324. Všechno tíhne vzhůru 325. Co se chce ještě vzpírat, bude zašlápnuto a zkroceno pod nohou vládce 326. Celé stvoření je zrcadlem 327, ve kterém se odráží Božské. Lidé se přestali hádat, co bylo špičaté a hranaté 328, se zaobluje 329.

Věštcovo vidění z vysoké vyhlídky 330 skončilo.

Rozlomte pečeť 331 na vchodu do hrobky 332, z níž září kříž. Najdete tam uloženo Abd-ru-shinovo pozemské tělo 335 a u něho veškerou moudrost 333 a klíč k duším 334.

Abd-ru-shin, náš hrdina, náš král, již nežije v říši stínů. Vládne světu, vesmíru. Přestaňte bědovat, jásejte a pějte mu chválu. Odešel od nás, ale vrátí se na věky.

Toto je mé znamení 336, které jsem vlastní rukou vyryl do kamene ve dnech, kdy je nám Osiris 337 zahalen. Člověk, který toto zvěstuje, je jen hranatá nádoba na puklém prahu 338. Těžce doléhá Boží hněv na svět, protože závist 339 a lest 340 se vplížily do Abd-ru-shinova stanu 341.

Toto je mé věrné dláto 342, pomocí něhož jsem vytvořil všechny značky.

PŘED ZRAKY VIDOUCÍHO JASNĚ

ZAPLANULA SLOVA:

»ZEMĚ JEŠTĚ V PRAVOU CHVÍLI

VYDÁ VŠECHNO,

CO PRAVDA ZJEVUJE.«

S TÍM SE KNIHA STVOŘENÍ OPĚT ZAVŘELA,

TAK JAKO TOMU BYLO PŘEDTÍM.

A PRVNÍ DĚNÍ SE

SPLNILO V LÁSCE:

MARIA

OBLOHA NA VÝCHODĚ se zvolna zalévala červánky, do stínů noci pronikal bledý přísvit. V ulicích Nazareta se pomaličku probouzel život. Z bran vycházely ženy s kamennými džbány na ramenou. Pastýři, ještě v polospánku, šli ztěžka za stády ovcí. Kupci, kteří strávili noc ve stanech před branami, se chystali vjet do města.

S přibývajícím světlem sílil hluk a rozproudil se čilý ruch. Ani jediný z těchto lidí si nenašel volnou chvilku, aby si všiml ranní oblohy zbarvující se stále nádherněji. Byl na ni úchvatný pohled, jak zářila barvami od nejjemnější růžové až po nejsytější fialovou. Ani zástup žen, které si během cesty ke studni stále živěji a veseleji povídaly a smály se, na sebe nenechal působit barevnou nádheru přírody.

Všichni mluvili o všedních věcech a zabývali se všedními starostmi. Byly snad všední myšlenky příčinou, proč se dívka vysoké postavy a jemných končetin neúčastnila hovoru sousedek a přítelkyň, s nimiž se každé ráno vydávala na cestu ke studni?

Šla v zamyšlení, hlavu mírně skloněnou. Maria milovala tuto ranní náladu. Raději by chodila sama, aby se mohla oddávat hnutím, která ji naplňovala téměř blažeností. S tím však byla potíž: kolem ní stále číhalo nebezpečí. Maria se bála řečí a posměchu přítelkyň, kvůli její plaché zdrženlivosti se jí totiž často vysmívaly. Mezi lidmi, kteří ji od dětství obklopovali, se cítila nepochopená a cizí. Nikde neviděla možnost, jak se přiblížit k ostatním.

Byla příčinou její zdrženlivosti opravdu pýcha, domýšlivost, kterou jí lidé vytýkali? Maria se snažila prozkoumat své nitro, kladla si otázky – ne! Nepohrdala lidmi ve svém okolí a nebyla domýšlivá, v tom jí lidé křivdili.

»Nechte mě, nechci žít jako vy! Moje touha není jako vaše. Nerozumím vašim zájmům. Netěší mě mluvit o mladých mužích, opravdu nemám přání upoutávat na sebe pozornost!«

To chtěla Maria zvolat, když nad ní lidé krčili rameny a posmívali se jí.

Ženy a dívky došly ke studni. Marie, která stála stranou a trpělivě čekala, až si i poslední z nich naplní džbán vodou, si nikdo nevšímal. Teprve když všechny odešly, přistoupila ke studni.

Pomalu naplnila hliněný džbán, postavila ho na zem a usedla na roubení studny. Obemkla rukama kolena, zaklonila hlavu a zavřela oči. Po tváři se jí rozlila vlna klidu a vyrovnanosti. Celý její vzhled byl čistý a ušlechtilý.

U člověka, který si není vědom sám sebe a cítí, že ho nikdo nepozoruje, se teprve ukáže jeho nejvlastnější já.

Mariiny myšlenky dřímaly a všechno, co ji svazovalo, se stále více odsouvalo do zapomnění. Maria cítila tichou, oblažující samotu. Všechny mučivé, palčivé otázky umlkly. Z hlubin svého bytí navázala spojení s vyšším. Silně a mocně v ní vytryskla jistota, že přichází pohádkové štěstí. Naplnila ji jásavá radost: tiše seděla a naslouchala šumivým zvukům, které pronikaly ze světlých výšin do jejího nitra…

Z dálky se blížil oddíl jezdců. Unavení, zaprášení vojáci byli na cestě do Jeruzaléma. V čele oddílu jel jeho velitel, ještě čilý a svěží. Dal si za úkol, že se bude v sedle držet zpříma a ovládat se s železnou kázní. Svým příkladem tak stále znovu povzbuzoval k smrti unavené vojáky. Teď jezdci spatřili město Nazaret. Obrysy domů zahalovala zlatá záře časného rána. Velitel si zhluboka oddechl a napětí v jeho tváři polevilo. Jezdci seděli v sedle už mnoho hodin. Jeli vždy v noci pod zářící hvězdnou oblohou a odpočívali, když slunce stálo na obloze nejvýš. Spávali neklidným spánkem v zatuchlých ubytovnách.

Římský setník Kreolus otočil hlavu a s úsměvem pohlédl do zemdlených tváří svých lidí. Z jeho úsměvu vycházela síla. Skleslé postavy se napřímily, nejedno oko se zalesklo. Vzduchem létala slova, ojediněle zazněl smích. Náhle byli všichni svěží a bdělí, oči jim jasně zářily. Kreolus zvedl ruku a ukázal na jakýsi bod v dálce. Když se k němu jezdci přiblížili, zjistili, že je to studna. Za několik minut k ní dorazili.

Když Maria zaslechla dusot kopyt, polekaně se probrala ze snění. Chtěla rychle vyskočit a uchopit džbán, ale vtom již byli vojáci u studny. Jakmile spatřili bezmocné děvče, jejich tvrdé tváře změkly. A když Maria zapomněla, že její národ nenávidí Římany, a podala jejich veliteli džbán, aby se napili, zaplanula v jejich nitru radost.

Vojáci odepjali ze sedel nádoby na pití a přinesli vaky na vodu. Napřed dali napít koním a teprve pak uhasili vlastní žízeň. Maria s údivem pozorovala, že se tito lidé, sami vyčerpaní, nejdříve postarali o zvířata.

Tázavě vzhlédla a po tváři se jí rozlil žhavý ruměnec. V očích muže zahlédla cosi, co zastavilo tlukot jejího srdce. Říman přistoupil blíž. Maria ustoupila o krok stranou, jako by chtěla uprchnout. V té chvíli ji přímo do srdce zasáhl zvuk jeho hlasu.

»Děkuji ti, že jsi nám dala napít. Jak se jmenuješ?«

Zvedla hlavu. »Maria, pane!«

»Bydlíš v tomto městě?«

»Ano, pane!«

Velitel se obrátil. Maria rychle uchopila džbán, znovu ho naplnila, proklouzla skupinou vojáků a rychlým krokem zamířila k městské bráně.

Kreolus mezitím dával rozkaz jednomu z jezdců. Když chtěl pokračovat v hovoru s děvčetem, zjistil, že zmizelo. Pátravě se rozhlížel a ve vzdálenosti již několika set kroků uviděl kráčet štíhlou postavu. Nesla na rameně džbán a přidržovala si jej rukou. Zamyšleně hleděl za děvčetem mizejícím jeho zrakům. Zakroutil hlavou a usmál se. Pak sebou trhl.

»Nasedat!«

Krátce a úsečně vydal rozkaz. Všichni byli okamžitě na nohou a beze slova uložili nádoby na pití. Jeden z jezdců podržel veliteli koně. Kreolus se hbitě vyšvihl do sedla, a když se oddíl seřadil za ním, pobídl koně a dal tak znamení svým jezdcům. Oddíl se rozjel tryskem k městské bráně…

Když vojáci míjeli Marii, neodvážila se vzhlédnout. Plaše ustoupila na kraj cesty a se skloněnou hlavou čekala, až všichni přejedou. Potom kráčela v zasnění za jezdci.

V Nazaretě bylo touto dobou živo, úzké ulice se hemžily lidmi. Bylo už zase tíživé dusno. Zdálo se, že mezi řady domů natěsnané hustě vedle sebe nemůže proniknout sebemenší závan vzduchu.

Maria tudy téměř běžela. Atmosféra této části města, kupecké čtvrti, byla nesnesitelná. Směnárníci hlasitě vykřikovali, kupující a prodávající si navzájem nadávali, kleli, a přitom se dovolávali Boha. Všechno bylo tak odporné, že Maria ještě zrychlila, aby tomu unikla.

Konečně se dostala z úzkých ulic. Když se ocitla na velkém volném prostranství, zhluboka si oddechla. Už bude brzy doma. Vyčítala si, že se tak dlouho zdržela. Vzpomněla si na matku, která už na ni asi čeká a možná se i zlobí.

Téměř bez dechu vstoupila do domu. Jeho velká obytná místnost čtvercového půdorysu přesně prozrazovala, k jakému stavu obyvatelé domu patří. Podlahu pokrývaly kameny, jak se slušelo v měšťanském domě. Vpravo u stěny stál krb. Maria k němu přistoupila, postavila džbán na dřevěný stůl plný nádobí a rychle se podívala směrem ke vchodu do matčiny ložnice, napůl zakrytému těžkým závěsem. Uvnitř ale byl klid. Matka je asi venku, snad někde u sousedky.

Maria začala obratně a rychle uklízet. Nádobí brzy zmizelo ze stolu a stálo umyté na dlouhé poličce, která visela na stěně po obou stranách krbu. Maria hbitě přecházela po místnosti a dělala v ní pořádek. Tváře jí samou horlivostí zčervenaly, naplnilo ji přání opět dohnat ztracený čas. Náhle ji napadlo několik myšlenek, takže zůstala nečinně stát.

»Lze něco zameškaného skutečně dohnat? Je možné ztracený čas zavolat zpět?

Jistě, mohu teď pracovat rychleji a tak se mi podaří dokončit svou práci ve stejnou dobu jako včera, kdy jsem se neopozdila a nesnila u studny. Proč jsem ale včera nepracovala tak rychle jako dnes? Vždyť tím jsem také promarnila čas. Oč víc vykonám, když pracuji co nejrychleji? Co by mi zbylo volného času, který bych pak mohla využít podle svého přání?«

Maria se usmála jako dítě, které náhle objevilo nádhernou hračku.

»To je přece příležitost, kterou hledám,« pomyslela si s radostí. V její mysli se vynořily plány. Když se rozhlédla kolem sebe, proměnila se prostá místnost ve velikou síň. Maria v ní seděla v kruhu milých přátel a čile a duchaplně s nimi rozprávěla.

»To všechno má ještě čas, napřed se musím učit. Pak dosáhnu svého cíle, dostanu se pryč z tohoto kruhu, jehož lidem nerozumím. Jak musí být nádherné uniknout z těchto stísněných poměrů do jasného světa ušlechtilých lidí, kteří dosáhli vysoké úrovně. Od nich dostanu zaručené odpovědi na své otázky, budou možná mluvit o Nejvyšším jako vědoucí.«

Maria se náhle lekla, protože uslyšela kroky. Jakmile do místnosti vstoupila její matka, myšlenky se jí rázem přetrhly. Jen když byla sama, mohla se oddat touze po jiném okolí, po novém, nepoznaném životě. Neměla odvahu ukázat se v přítomnosti druhých lidí taková, jaká je. Po příchodu matky si okamžitě uvědomila, že zapomněla na práci. Hned se do ní pustila.

Matka pohlédla zkoumavým zrakem na dceru a vyslovila několik bezvýznamných poznámek.

»Viděla jsi jezdce, římské vojáky, kteří před chvilkou vjeli do města?«

Maria se začervenala, obrátila se k matce zády a přiznala:

»U studny jsem viděla oddíl jezdců.«

»A jak ses vůči těm cizincům zachovala?«

»Podala jsem jejich veliteli džbán, aby se občerstvil.«

»Nepříteli? Nenáviděnému Římanovi jsi dala napít?«

»Ano!«

Stará žena beze slova přistoupila ke stolu, uchopila džbán a vynesla ho ven.

Maria se bez hlesu dívala za matkou a na tvář jí padl stín smutku. Když se matka vrátila, byla již zase klidná. Umyla si ruce, Maria jí přisunula židli a mlčky usedla vedle ní. Matka pronesla modlitbu před jídlem.

Při prosté snídani už o Římanech nepadlo ani slovo. Mariino nitro však zaplavila bolest, hněv nad pomluvou sousedek a zklamání z jednání matky, která rozbila džbán jen proto, že se jej dotkly rty Římana.

Naplnila ji hořkost a hnala jí na jazyk slova. Maria ale pevně stiskla jemně tvarované rty a její mladá, hladká tvář se nachmuřila. Trhlina mezi matkou a dcerou se zeširoka rozestoupila, mezi nimi temně zela propast.

Den plynul dívce tak jednotvárně a bezobsažně jako každý jiný. Toho dne však Maria prožívala bolest kvůli cizinci. Když ho poprvé spatřila, vycítila, že je to člověk, po jakém touží.

Ale tento člověk byl Říman!

»Izraeli,« uvažovala, »jsem z tvé krve, a přesto k tobě necítím lásku a nemám v nenávisti své nepřátele. Země mých otců, jsi mi svým jednáním a myšlením cizí. Co z tebe bude, Izraeli, když voláš k Pánovi o pomoc, a přitom tvé srdce tíží provinění? Je možné ti pomoci? Mohou padnout tvé okovy, když se sám nepokusíš udělat ani krůček? Považuješ Řím za svého nepřítele a myslíš si, že tě zotročuje. Nenávidíš ty, kteří jsou nástrojem, jehož vlivem máš dospět k poznání, a poníženě se skláníš před tím, kdo číhavě čeká na příležitost, aby tě mohl srazit do propasti.«

Večer přinesl Mariině duši mír a klid. Jako vždy, když trpěla, ji ovanul uklidňující proud síly. Se široce otevřenou duší přijímala v takové chvíli Boží sílu, která je určena všem lidem. Když cítila její příliv, odevzdávala se jí vždy s čistým, důvěřivým srdcem.

Maria šla do svého pokoje a v klidu vychutnávala pocit štěstí. Ještě dlouho bděla na lůžku a se zjasnělou tváří pohlížela do měsíční noci. Konečně víčka zvolna zakryla její jasné oči. V noci se Maria náhle s bolestným výkřikem probudila. Za chvíli se jí ale opět vrátil klid, o který ji připravil jakýsi sen.

Znovu nadešlo zářivé jitro, tak krásné, že Maria, která opustila město již za ranního šera, celá rozechvělá vnímala krásu kolem sebe.

Ve starém háji za městem nebyl v tuto dobu nikdo. Na trávě a na keřích se ještě třpytila rosa. Korunami stromů probleskovala růžová sluneční zář, takže se na jejich kmenech objevily matně červené světelné skvrny. Maria procházela touto nádherou se zářícíma očima. Když si sundala šátek, zachytilo se jí světlo ve vlasech. Po tmavé lesní půdě se mihla lesklá ještěrka. Maria se na ni usmála. Naslouchala zpěváčkům v korunách stromů a kývala na souhlas, jako by všichni zpívali jen pro ni a ona byla s jejich zpěvem spokojená. Přes noc začala vnímat svět jinak: stal se krásným, mnohem nádhernějším než kdy jindy. A přes noc také sama rozkvetla v nevýslovně čistý, vzácný květ. Když tak procházela lesem, otevřená přírodě, podobala se nadpozemskému zjevu proniknutému nejčistším chtěním.

Tak ji uviděl Kreolus.

V Nazaretě ho drželo silné pouto. Nemohl opustit toto město, dokud ještě jednou neuvidí Marii. Neklidně se toulal ulicemi Nazareta, ale dívku, kterou hledal, nikde nespatřil. Celou noc nezamhouřil oka, zdála se mu nekonečná. Když svítalo, zvedl se z lůžka a vydal se dosud prázdnými ulicemi směrem k bráně. Náhle zůstal stát jako očarovaný. Z postranní ulice vyšla žena se zahalenou tváří – ale její postava a chůze, ne, v tom se nemohl mýlit. Opatrně a potichu, jak to jen jeho těžké boty dovolovaly, se vydal za Marií. Jeho opatrnost však byla zbytečná. Panna pospíchala bez jediného ohlédnutí k městské bráně, jako by chtěla z města uprchnout.

U brány polohlasně prohodila několik slov se strážcem. Znal ji, a proto pootevřel malou branku ve zdi a Maria vyklouzla ven.

Za chvilku přistoupil ke strážci Kreolus. Když strážce spatřil římského setníka, polekal se a celý ustrašený se chtěl omlouvat. Myslel si, že Říman zpozoroval, jak porušil svou povinnost, a že ho bude volat k odpovědnosti. Ale Kreolus jen mávl rukou. Muž si oddechl. Horlivě přiskočil a otevřel Římanovi malou branku dokořán.

Kreolus zahlédl Marii v nevelké vzdálenosti, nešla však cestou ke studni. Vydal se stejným směrem. Poblíž je les. Míří snad panna tam? Silně se mu rozbušilo srdce, jeho naděje zaplála.

Les se před ním rozprostíral jako příslib. Tam s ní bude jistě moci mluvit, nerušený posluchači, kteří by nedbali na jeho city. Pak ale náhle zaváhal, na jeho srdce slabě dolehlo varovné napomenutí.

»Kdo jsi, že se opovažuješ zasahovat do života této čisté panny? Dnes máš možnost přinést jednomu člověku štěstí nebo neštěstí. Pošetilče, ty nejsi schopen učinit toto stvoření šťastným, protože patříš Augustovi, a ne sobě! Ty nesmíš!«

Náhle se Kreolus zastavil. Ne, nepůjde za ní dál, musí se obrátit. V té chvíli Maria usedla na zelený, měkký lesní koberec a otočila hlavu.

Kreolus očekával, že se Maria lekne, ale nic se nestalo.

Pouze na něho tázavě a s důvěrou hleděl pár široce otevřených, dětsky čistých očí.

Nevědomky, pomalu, jakoby mocně přitahován se blížil k Marii. Zahleděl se jí do očí, jeho pohled se prohloubil a změkl. Zmocnilo se ho silné pohnutí. Stanul před sedící dívkou a hleděl na její skloněnou hlavu.

A pak poklekl vedle ní, uchopil ji za ruce a dlouho čekal, než promluvil.

Zapomněl na varovný hlas, který chtěl probudit jeho svědomí, všechna »ale« jeho rozumu byla pryč, zmizel císařův setník. Zůstal jen člověk, který pro svou velikou lásku zapomněl na všechno.

A starý háj se uzavřel vůči všemu, co by mohlo rušit posvátnost této chvíle. – Maria hleděla na osmahlou ruku, která obemkla její pravici, třásla se a byla vnitřně rozechvěná. Ještě bylo všechno jako sen a ona se obávala jeho konce. Pohledem hledala mužovy oči a láska, která jí z nich planula vstříc, ji rozechvěla.

»Maria!«

Tichounce jako vánek se Kreolův hlas dotkl jejího sluchu. Vtom mu na ruku dopadlo několik těžkých, třpytivých slz. Přitáhl Marii k sobě a šeptal jí tichá, uklidňující slova, zatímco jemu samotnému hrozilo, že ho zadusí nevýslovná bolest. Probouzelo se v něm vše staré a do popředí se draly neodbytné myšlenky. Když laskal Marii, navenek zachovával klid, v jeho nitru ale bouřila prudká bolest.

»Mám tě opustit a nemohu,« trápil se. »A jestliže si tě nechám, Maria, budou tě v životě čekat jen samé starosti a neklid. Jsem světoběžník, musím stále z místa na místo, z jednoho bojiště na druhé. Stále nade mnou sviští bič, stále slyším jediné: ,Povinnost! Ty musíš!’ Voják má svou milou v každém městě, haha, máš veselý život, vojáku!«

Vycítila Maria jeho myšlenky? Osušila si oči a odsunula se s otázkou:

»A kdy musíš odjet?«

»Ještě dnes, Maria, ale brzy se vrátím!«

»Ano, drahý, přijeď brzy, slyšíš, budu na tebe čekat, každý den, každou hodinu i minutu. Stále budu čekat –«

»Maria! Ty – já…« skryl hlavu v jejím klíně…

Maria zavřela oči a zlehka mu hladila rukou vlasy. Kolem rtů jí bloudil ztracený úsměv.

Když ji Kreolus opustil, úsměv zmizel.

DEN ZA DNEM se těžce kladl na bedra mladé Marie. Je však láska bez naděje? Každé ráno vzklíčila v Marii slabá naděje, ale se zapadajícím sluncem opět pohasla.

Když přijížděli do Nazareta vojáci, srdce jí hlasitě tlouklo. Často měla nutkání obrátit se na některého Římana s dotazem, kde je Kreolus. Plachost a stud jí ale vždy zavřely ústa.

V té době si všimla neobvyklého chování tesaře Josefa, který byl jinak velmi zdrženlivý. Vždy, když se k tomu naskytla příležitost, jí projevoval pozornost.

Znala ho už dávno a byl jí milý pro svůj klidný a věcný způsob jednání. Nikdy se nepokusil nějakým slovem posunout hranici mezi nimi, teď se však začal chovat jinak. Byl neodbytný, hledal záminky, aby mohl mluvit s matkou u nich doma, a pronásledoval Marii svými laskavostmi. Zpočátku je přijímala klidně, jednoho dne se ale na ni obrátil s prosbou, která ji v hloubi duše polekala. Josef poprosil Marii, aby se stala jeho ženou.

»Josefe, ty mě chceš za ženu?« vyklouzlo jí udiveně z úst.

»Ano, Maria, mluvil jsem už o tom s tvou matkou. Řekla mi, že je spokojená s tím, jaké mám příjmy. Chci pro tebe pracovat, Maria, jako má žena se budeš mít dobře a – miluji tě!«

Maria ucouvla.

»Josefe,« vypravila ze sebe těžce, »ty nevíš, co žádáš!«

S těmito slovy se obrátila a odešla. V ložnici klesla na lůžko.

»Nemohu,« sténala, »ó Pane, smiluj se nade mnou!«

Tu se na její hlavu položila jemná ruka a žehnala jí. Vlna blaženosti zaplavila dívku, která se domnívala, že je opuštěná, a její zjasnělá tvář zazářila tak čistě jako předtím. Zdálo se, že úzkostné, tázavé rysy z ní byly setřeny.

»Pane,« modlila se rozechvěná, »Ty jsi mne neopustil, požehnal jsi mi, přestože jsem už přestávala doufat! Naplnil jsi mou duši a vzpomněl jsi na mou touhu. Pane, jestliže je to pravda a pokud se mi skutečně dostalo takové milosti, chci být od této chvíle veselá a klidná a sloužit Ti na věky. Amen.«

Na klečící dívku se zvolna snesl lehounký oblak a pečlivě ji zahalil, takže přestala vnímat své okolí.

Spatřila světlou postavu, která se k ní blížila, aby jí oznámila zaslíbení. Slova anděla byla veliká a vznešená a naplnila Mariinu duši štěstím. V dálce planulo jasné světlo podobné plameni a přitahovalo ji neodolatelnou silou. Myslela si, že by jeho blízkost nesnesla, přesto však nehybně stála, když se blížilo. Silně se jí zatočila hlava. Maria klesla na zem.

Když se probrala a s námahou vstala, vzpomněla si na své prožití a tvář se jí rozzářila. Po tvářích jí stékaly osvobozující proudy slz, přitom se tklivě usmívala…

Maria byla jako proměněná. To již nebyla ta dřívější, dětská Maria, ne, kráčela teď všedností jistě a klidně, s jakousi vzácnou jistotou. Nevšímala si udivených pohledů, které ji sledovaly. Nebyla už na ně citlivá, spíše se zdálo, že přestala vnímat okolí. Život byl lehký, každý den plný krásy. Každá hodina, kterou vyplnila myšlenkami na dítě, pro ni byla ziskem. Na Kreola vzpomínala bez jakékoliv obavy nebo trpkosti. V jejím srdci nyní měla místo jen láska. S jistotou věděla, že všechno je dobré a zůstane to tak. Cítila se plná síly, dost silná, aby se kvůli svému dítěti mohla odříci Kreola!

Matka zpočátku s úlevou pozorovala, že její dcera rozkvétá. Předtím s úzkostí a obavami sledovala, jak se Maria očividně trápí.

»Inu,« utěšovala sama sebe, »její nálady. Maria má příliš mnoho volného času, a to člověka snadno napadají hloupé myšlenky! Nejlepší by bylo, kdyby dostala hodného muže, pak by ji nálady rychle přešly. Promluvím si s ní.«

Přesto se pokaždé zarazila a nedokončila větu, když se chtěla o této věci Marii zmínit. Cosi jí poroučelo mlčet. Tak uplynulo několik týdnů…

Josef se svého plánu nevzdal. Miloval Marii a toužil vzít si ji za ženu. Maria to nepozorovala, žila teď svým vlastním životem. Její přání již nesměřovala do jiných sfér, do velikého, zářícího světa. Všechno její myšlení se soustředilo na to, aby byla svému dítěti vším.

Zbavila se pochybností a starostí, prožívala svou nejšťastnější dobu. Srdce měla lehké a byla povznesena nad všednost podobně jako duše, která usiluje dostat se vzhůru. Tento stav ale náhle skončil.

Tvrdě jako rána kladivem dopadla na její nejcitlivější místo matčina výčitka, proč se zdráhá provdat se za Josefa.

Otřásl jí hluboký úlek. Čekala všechno, ale nenadála se, že by měla vysvětlovat, proč nechce Josefa za manžela. Statečně se chystala povědět matce celou pravdu, matka jí však skočila do řeči. Lhostejně pronesla několik vět, které Marii uklidnily. Potom začala nenápadně a zdánlivě bezelstně vyprávět o mladém děvčeti, které své rodiče i sebe sama přivedlo do hanby.

»Maria, je těžké, když matka trpí kvůli dceři. Nemůže totiž snést pohled na to, jak jejím dítětem druzí opovrhují.«

»Ale milá máti, toto utrpení si rodiče způsobují sami, a stejně tak i dívky, protože jim chybí důstojnost a hrdost, aby s klidem míjely lidi, kteří je chtějí ostouzet.«

»Dítě, neznáš život. Jednotlivec nemůže zrušit zákony.«

»A přece se musí od těchto nesprávných cest někdo odvrátit, aby se všichni nehnali slepě do záhuby!«

»Maria! Našim starým, posvěceným zákonům říkáš ,nesprávné cesty’?«

»Zákony jsou dobré, ale jejich výklad je nesprávný. Lidé si zastavěli cesty, které vedou z tohoto zmatku ke Světlu.« Poslední slova se Marii, vzrušeně bojující za svou věc, prudce vyhrnula z úst.

»Působíš mi velkou bolest, dcero. Tak se chceš své matce odměnit za její námahu a obětavost? Mé srdce krvácí, když tě tak vidím, a každou chvíli čekám, že mně zasadíš smrtelnou ránu.«

»Máti!« Maria přistoupila ke staré ženě, která před ní smutně seděla, zarmoucená a zmatená ve svém žalu. Matka se však na ni nepodívala a nezadržitelně se rozplakala.

Maria vyšla z místnosti.

Sváry pokračovaly. Maria hájila to, co jí bylo nejsvětější, před stále novými útoky, které od rozepře s matkou musela snášet.

Pronásledovaly ji mučivé myšlenky. V noci dlouhé hodiny bděla a marně se snažila získat opět klid a jistotu, že ji skutečně potkalo velké štěstí. – Ale trápily ji ještě silnější pochybnosti, pochybnosti o sobě samé.

»Nebyl to pouhý sen, který mě tak oblažil a dal mi zapomenout na vše, dokonce i na matku? Proč nemohu najít klid, který jsem tehdy získala? Ó, mé dítě, co když se ti lidé budou posmívat? Nesnesla bych, kdybych se musela dívat na to, že tě někdo podněcuje k hanebnostem a že tvé dětství otravují suroví lidé.«

Mariinu tvář zalily slzy a kolem jejích mladých úst se vryly první ostré rýhy bolesti. Náhle se zarazila.

»Tak nyní kvůli tobě trpí i tvá matka!«

Zvolal snad někdo tato slova? Maria se zachvěla. Vstala, potichu opustila svou komůrku a vstoupila do obytné místnosti. Po špičkách došla k těžkému závěsu, který zakrýval vchod do matčina pokoje.

Přiložila ucho k zataženému závěsu a naslouchala.

Cože? Nezní odtud potlačovaný vzlykot? Trošku odhrnula závěs. Pohled, který se jí naskytl, se jí vryl do srdce. Matka se vroucně modlila a z proudu jejích slov se stále znovu ozývalo jméno dcery. Maria pustila závěs z ruky a se zavřenýma očima se na okamžik opřela o zeď. Pak se pomalu, namáhavě vrátila do svého pokoje.

Její odvaha a odhodlanost poklesly, spočíval na ní těžký tlak. Nejasně cítila, jakou cestou se bude muset ubírat. Byla tak nekonečná a spletitá, že jí naháněla hrůzu. A před touto cestou se otevřel hluboký hrob, do něhož Maria pohřbila své sny o všem, co jí bylo drahé. Se strnulou tváří hleděla na dno hrobu, kde mělo navždy spočinout všechno, co bylo její. Tak seděla až do svítání. Potom vstala a unaveným krokem šla za svou prací.

Na Marii spočívala olověná tíha. Zdálo se, že proniká celým prostorem kolem ní. Hodiny se vlekly nevýslovně pomalu. Konečně byl čas vyjít. Zahalila si šátkem tvář a vydala se těsně podél domů… k Josefovi.

Její ubohý utrápený mozek již nebyl celou cestu schopen zformovat jedinou myšlenku. Její oči, jindy zářící, měly prázdný a mrtvý výraz. Prázdné bylo i její nitro, zdálo se, že je bezútěšně opuštěná. Jen občas se jí z hrudi vydral vzlyk.

Brzy dorazila k Josefovu domu. Ještě nedávno v něm vládla jeho matka. Zemřela však a dům vyžadoval ženu, která by o něj pečovala. Jindy by si Maria svým bystrým zrakem ihned všimla vzrůstajícího nepořádku, který již byl patrný. Dnes neviděla nic, ani služky, které stály na dvoře, povídaly si a zameškávaly práci, ani jejich udivené pohledy. Nevnímala ani šuškání, které se ozvalo za jejími zády.

Nevšímavě došla až k dílně za obytným domem. Když stanula ve dveřích, překvapený Josef k ní přistoupil.

»Maria?« vyhrkl celý zmatený. Chvatně odložil velkou zástěru a shrnul si tmavé vlasy nazad. Zpozoroval, že Maria cosi prožívá. Měla rysy jako zkamenělé.

»Pojď,« řekl jenom a vzal ji za ruku, »zavedu tě do domu, Maria!«

Vlastní vůle ji opustila, a proto se nechala odvést.

Služky je sledovaly mnohoznačnými pohledy a pak utíkaly do dílny. Přihrnuly se do ní s hlasitým smíchem, takže se k nim tovaryši zvědavě seběhli.

»Co je vám, proč se tak bláznivě smějete?«

Konečně se jedna z nich uklidnila.

»Copak jste ji neviděli? Marii, novou paní domu? Ech, to jste měli vidět, jak šla kolem nás jako kněžna a ani se na nás nepodívala, jako bychom byly vzduch! Tu si chce ubohý Josef vzít, takovou princeznu, která je příliš jemná, než aby pohnula rukou!«

»Mlč už, káčo hloupá!« okřikl ji jeden z mladších tovaryšů.

»Ach, snad do ní nejste taky zbláznění? Ta vám ale uměla poplést hlavu, hlupáci!«

Služky se znovu hlasitě rozchechtaly. Střelily vzteklým pohledem po tovaryších, kteří šli klidně po své práci. Jen jeden ještě stál před děvčaty.

»Chraňte se i se svými zlolajnými jazyky, nebo už pro vás v tomto domě brzy nebude místo.«

S těmito slovy se také on obrátil a zamířil ke svému pracovnímu stolu.

»My stejně půjdeme, až sem přijde Maria. S takovou přece nebudeme pod jednou střechou.«

Když tovaryši nereagovali, opustily s posměšným chichotáním dílnu.

V TÉŽE DOBĚ seděla Maria ve velké světnici v Josefově domě. Muž ji mlčky pozoroval a pohled na ni ho bolel.

»Co ji sem přivádí, přináší mi snad svůj souhlas? To by bylo úžasné. Sedí tady, jako by odpočívala po namáhavé cestě. Určitě mně chce vzít i poslední naději,« pomyslel si a zesmutněl.

»Maria, nechceš mi povědět, co si přeješ? Neseď tady tak strnule, jako bys měla velkou bolest.«

»Mám velkou bolest, Josefe, a moc se stydím. Dnes k tobě přicházím s prosbou, protože ty jediný mně můžeš pomoci.«

»Už jednou jsem tě ujistil, že pro tebe udělám všechno, co je v mé moci, abych ti pomohl. Miluji tě, Maria, a chci, aby ses stala paní v mém domě, který je teď tak tichý. Budu šťastný, když vyslovíš souhlas.«

»Nemohu ti jej dát, Josefe, dokud se nedovíš všechno. Možná pak budeš své nabídky litovat.«

»Nikdy, Maria!«

»Tak poslouchej. Nebudu ti zazlívat, když se potom ode mě odvrátíš.«

»Nemluv tak, Maria!« Těžce dýchal, protože tušil, že se dozví neblahou zprávu.

Maria se vzchopila. Bylo vidět, že sebrala všechnu svou sílu.

»Podívej, Josefe, když jsi za mnou poprvé přišel se svou nabídkou, nebyla jsem ještě tak duševně skleslá. Tušila jsem už, jaké štěstí mě čeká. Darovala jsem celou svou lásku jinému muži, i když jsem věděla, že ho nemohu zadržet. Zastihlo mě to jako bouře a právě tak rychle mě to opustilo. Jen něco mi zbylo: naděje na dítě. Josefe, přicházím kvůli němu a své staré matce, neprosím za sebe!«

Josef vstal a přistoupil k oknu. Maria sklonila hlavu. V prostorné místnosti bylo ticho.

Náhle Mariina strnulost povolila a vyústila v tichý pláč.

Josef bojoval sám se sebou. Buď se Marie zřekne, nebo se spokojí s rolí otce a manžela. Maria se nijak netajila tím, že ho nemiluje. Ubohá Maria! V Josefovi se vzedmula vlna soucitu. Ještě jednou přezkoumal své nitro a pak přistoupil k Marii. Teprve teď uviděl, že pláče, a polekal se.

Opatrně položil těžkou, upracovanou ruku na její hlavu. Maria se svezla z nízké židle na zem a lomcoval jí tichý pláč.

Josef ji ponechal jejímu žalu. Zasmušile na ni hleděl a téměř ji nepoznával. Kde zůstala její vznešenost a hrdost, kterou tak obdivoval? To všechno ji opustilo, protože se obávala lidí, kteří by mohli ubližovat jí, matce i jejímu dítěti. Bylo mu jaksi líto, že se Maria poddává své malomyslnosti, ale zároveň se v něm probudila velká síla. Byl připraven starat se o ni.

Pomohl Marii choulící se na zemi vstát a dovedl ji k sedátku pokrytému kožešinami. Posadil se vedle ní a promlouval k ní vlídnými slovy. Zapůsobila na ni tak, že vděčně uchopila jeho ruku a uklidnila se.

Pak šli společně k matce. Maria se dokonce dokázala trochu usmívat, a když v matčině tváři zpozorovala známku vnitřního uklidnění, myslela si, že je vše v pořádku.

Ano, teď bylo navenek všechno v pořádku. To, co se stalo, bylo zakryto, ale ze světa se tím neodstranilo.

V Mariině nitru zvolna zavládlo úplné ticho. Kdyby ji její stav neustále neupomínal na dítě, zapomněla by snad i na Kreola.

Tato tíživá bolest bylo to jediné, co cítila. Někdy jí potom bleskla hlavou myšlenka, která ji na několik hodin oblažila.

»Kdyby tak přijel! Ó, kdybych ho jednoho dne spatřila! Všechno by pak bylo dobré. Cítím, ba vím to, že se vrátí. Neřekl snad, že brzy přijede? Nemohu se spolehnout na jeho slovo?«

Tak žila Maria po krátkou dobu zbývající do svatby v bezděčném čekání na vysvobození.

Čím víc se blížil den sňatku s Josefem, tím byla její tvář napjatější a plná očekávání. Maria znovu tak rozkvetla, že si stále udivenější matka nakonec myslela, že Josefa miluje.

Nadešel večer před svatbou. Když se snesla noc, pohasl horečný lesk Mariiných očí. Strnule odešla do své komůrky a odmítla pustit matku dovnitř.

»Nech mě, matko, dnes chci být sama!«

Stará paní zakroutila hlavou a šla si lehnout.

Maria se vrhla v šatech na lůžko. Dlouho nehybně ležela se zavřenýma očima. V bledém měsíčním světle vypadala její tvář hrozně, oči byly hluboko vpadlé. Maria se cítila nesmírně vyčerpaná.

Po dlouhé době se zvedla. S bezvýrazným pohledem hleděla strnule do prázdna a pak pomalu klesla na kolena.

Sklonila se, až se čelem dotkla okraje lůžka.

Hledala nějakou oporu. Někde ji přece musí najít. Ve své skleslosti cítila chlad, který ji obklopoval. Vycházel z matky, jež o ni pečovala jen po vnější stránce. A mezi ní a Josefem stála zeď, kterou sama vystavěla a před kterou Josef ucouvl.

Ani jeho hluboký soucit nepřinášel Marii teplo. Ještě jednou v ní mohutně vzplála touha po Kreolovi. Uchopila ji jako orkán a probudila a rozvířila všechno, co v ní dřímalo. Pak nastalo ticho. Stísněná Maria naslouchala ve svém nitru. Klid, který vystřídal bouři zuřící ještě před chvílí, jí ochromil mozek.

Nebyla schopná vyslat k nebi modlitbu, neboť náhle opět spatřila to veliké zářící světlo, které nesmírně rychle letělo k ní. S rukama přitisknutýma k hrudi úzkostlivě sledovala, jak se světelný oblak víc a víc blíží.

V okamžiku, kdy k ní doletěl, jí pronikl a prožhavil ji tak, až si myslela, že snad zemře. Na několik minut klesla v mdlobách zpět na lůžko. Neschopná pohybu přesto silně a hluboce prožila blízkost Světla, jež v ní teď také sídlilo.

»Svatý je život, který nosíš, Maria! Síla Světla proudí nyní i tebou. Nádobu, do níž byla vlita Láska Boží, udržuj čistou a jasnou, aby tě mohla osvítit a abys poznala milost, které se ti dostalo.«

Odkud přicházejí tato slova? Padala jako žehnající rosa do žíznící duše Marie. Zdálo se, že místnost naplňuje znění zpěvů. Maria slyšela jásavé chóry a pak jí spadla z očí páska, která udržovala její oči v slepotě. Maria spatřila vše. Viděla všechny posly Světla, kteří doprovázeli Syna Božího! Pokorně a s nitrem překypujícím jásavou radostí vnímala všechno jako u vytržení. Otevřelo se jí nebe: ona, prostá dívka, byla vyvolena k tomu, aby nosila dítě přinášející Otcovo požehnání!

Konečně nebeské akordy tiše dozněly. V komůrce nastalo ticho a Maria se nepozorovaně pohroužila do klidného spánku.

MATKA VSTOUPILA nazítří ráno do dceřina pokoje už záhy. Jakmile uviděla Marii ležet oblečenou na lůžku, zůstala udiveně stát.

Když pak pozorovala spící dívku, zmocnilo se jí cosi jako pohnutí.

»Brzy se staneš ženou cizího muže, dcero. Mě opustíš a už se nebudu podílet na tvém životě. Bylo správné, že jsem tě nutila ke sňatku? Nebyl to snad jen klam? Nebyla má domněnka nesprávná? Co když jsem tě do něčeho vehnala, mé dítě?« uvažovala matka.

»Proč jsem si s ní nikdy nepromluvila a proč byla Maria stále tak odmítavá? Je to snad má vina?«

Maria se pohnula. Na rtech se jí objevil úsměv, jaký matka nikdy neviděla. Tiše zašeptala:

»Mé dítě…«

Matka znehybněla a tvář se jí zkřivila úlekem.

»Tak přece!« uklouzlo jí. »Měla jsem pravdu!« vzplanula hněvem. Přistoupila o krok k Marii, protože chtěla mít jasno!

V tu chvíli se Maria úplně probudila. Polekaně se podívala na matku. Pak si všimla šatů, které neodložila, a zarděla se do krve.

»Zdá se, že jsi byla velmi unavená, když sis mohla takhle lehnout.«

Maria slyšela v matčiných slovech výhružný spodní tón.

»Asi se mě zmocnila slabost,« řekla tiše.

»Slabost? No, to by nebylo nic zvláštního!«

Maria pohlédla matce upřeně do očí. Vstala a pronesla pevným hlasem:

»Dnes je můj svatební den. Ode dneška už o mě nemusíš mít žádné starosti, matko. Dnes všechno odstupuješ Josefovi. Učinilas to dobrovolně a já jsem proti tomu nic nenamítala. Nemysli si proto, že v této poslední chvíli ode mě můžeš požadovat, abych ti něco vysvětlovala. Nestarej se o mne, všechno je dobře zařízeno.«

S těmito slovy si sundala šaty.

»Jdi, máti, chci se teď obléci a připravit.«

Matka už nic neříkala a odešla. Vedle Mariiny klidné důstojnosti se cítila malá. »Asi je to tak lepší,« pomyslela si.

Brzy se dostavil Josef s pozvanými přáteli a čekal na Marii. Když konečně vstoupila do místnosti, oděná do zřasených, bílých šatů, nastalo úplné ticho. Bylo v ní cosi tak nepřístupného, že se všem zdála být vzdálená.

Josef na ni hleděl s dojetím. Myšlenka, že si chce Marii vzít za ženu, mu připadala opovážlivá.

Konečně situace dospěla tak daleko. Stál u cíle – a přepadla ho úzkost. Je toto bytost, kterou chce chránit? Maria přistoupila k němu, jako by mu chtěla dodat odvahu. Mlčky mu podala obě ruce. Jasným a vážným zrakem pohlédla do očí muže, který byl prodchnut přáním jí pomoci.

Přítomní lidé se zvolna začali hýbat. Všichni byli připraveni.

KDYŽ MARIA později vzpomínala na svatbu, cítila pokaždé znovu klid, který ji toho dne naplnil. Její život probíhal naprosto nerušeně. Josef učinil všechno, aby ji zbavil námahy a starostí.

Poté, co začal být její stav zjevný, zažil nejednu těžkou chvíli. Různé narážky, někdy dobromyslné, jindy posměvačné, často dokonce s potměšilým podtónem, ho bodaly jako jehly. Začal se stranit ulice. Úzkostlivě dbal na to, aby Maria opouštěla dům jen zřídka. Obával se, že by mohla takové řeči zaslechnout. Když za dne pracoval, byl tichý a pohroužený do sebe. Ovládaly ho zasmušilé, mučivé myšlenky. Jestliže ucítil, že na něm spočívají pohledy jeho tovaryšů, snažil se vypadat vesele. Pobrukoval si písničku, ale z ničeho nic přestal.

Jakmile však vstoupil do domu, všechny chmury zmizely. Jeho dům nebyl nikdy tak útulný jako teď, kdy v něm vládla Maria. Když seděl při jídle proti ní, naplnil ho vždy hluboký mír.

»Jak jsem šťastný,« pomyslel si jednou Josef, »musím děkovat každou hodinu, že tato žena je mou manželkou.«

Jeho láska neznala jakoukoliv žádost. Josef se nikdy nepokusil přiblížit se k Marii. Všechny své naděje odložil na pozdější dobu. Ctil Marii a nikdy s ní nemluvil o budoucnosti, aby nerušil její klid.

Tak míjel čas…

Jednoho dne přišli do země poslové císaře. Císař nařídil sčítání lidu. Každý se musel vypravit do svého rodného města a ohlásit se u jeho správce. Když se to Josef dověděl, lekl se. Jeho první myšlenka patřila Marii, která čekala zanedlouho dítě. V tomto stavu se přece nemůže vydat na cestu. Má ji zanechat zde?

Josef šel k Marii. Zůstal stát u dveří a pozoroval ji, jak sedí a šije pro dítě. Přitom tiše zpívala prostou písničku.

»Maria!«

Když zaslechla Josefův hlas, rychle vzhlédla a tázavě se podívala ke dveřím.

»Maria, chci ti něco povědět, nelekej se – musím tě tady nechat samotnou.«

»Teď nechat samotnou?«

»Nejde to jinak. Musím odjet do Betléma, mého rodného města, ke sčítání lidu, které nařídil císař. Ty se na takovou cestu nemůžeš vydat, byla by pro tebe příliš namáhavá.«

»Josefe, pojedu s tebou. Zůstat zde sama, to nemohu!«

»Tvá matka se bude starat o dům a bude ti oporou.«

»To nemohu, Josefe. Nemohu být bez tebe. Jedině že bys nechtěl, abych jela s tebou.«

Když Josef zpozoroval Mariinu bezmocnost, zalila ho hřejivá vlna. Takže ona ho potřebuje, nemůže se obejít bez jeho pomoci. Dobře, vezme ji proto do Betléma s sebou.

»Pokud jsem ti navrhl, abys zůstala doma, myslel jsem na tebe, Maria. Ale rád všechno přichystám, abys měla trochu pohodlí. Jenom se bojím, že cesta pro tebe bude přece jen příliš namáhavá.«

Když Maria uslyšela jeho souhlas, ulevilo se jí. Obávala se, že by měla poslední týdny strávit s matkou. Vídala ji jen zřídka. Bezděčně se přimkla k Josefovi. Jeho láska a dobrota jí dodávala klid, který si toužebně přála pro své dítě. Matka neustále rušila její vnitřní harmonii a mír.

»Nebude to pro mě těžké, Josefe. Jen když budu moci být s tebou,« pronesla vřele Maria. A její slova vynahradila Josefovi všechno. Obšťastnila tohoto prostého muže tak silně, že přistoupil k ní a neobratně ji pohladil po hlavě. Maria uchopila jeho tvrdou ruku a skryla v ní svou tvář…

CESTA DO BETLÉMA představovala pro Marii jedinou řadu nepříjemností. Oba manželé se přidali k jakési karavaně a bez ohledu na Mariin stav museli neustále vpřed.

Byli nuceni odpočívat v přeplněných noclehárnách. Několik dní přenocovávali pouze v bídných chatrčích na ubohém lůžku. Maria na ně pokaždé klesla k smrti vyčerpaná. Ale když zavřela oči, které ji pálily, nemohla dlouho usnout. Teprve krátce před svítáním usínala neklidným spánkem.

A přece byla šťastná. Usmívala se na Josefa, který šel vedle oslíčka, na němž seděla. Josef neměl tušit, jak je pro ni cesta těžká, a neměl mít o ni starost.

Konečně se přiblížili k Betlému – dorazili tedy k cíli. Mariin úsměv už nebyl ani trochu nucený. Betlém ji odškodní za bolesti, které vytrpěla!

Josef se viditelně napřímil a měl pevnější krok.

»Už brzy budeš mít klid, Maria,« řekl a zvedl k ní oči. »Najdu ti ten nejkrásnější útulek, dostaneš největší místnost a nejměkčí lůžko.«

Maria se dojatě usmála.

»Vím, že uděláš všechno, abys mi způsobil radost. Děkuji ti.«

Mezitím dojeli do Betléma. Malé městečko bylo přeplněné lidmi, kteří sem přicestovali. Josef pospíchal od jednoho útulku ke druhému. Tvář měl stále smutnější a stále sklíčeněji krčil rameny, když bral oslíka za ohlávku a vedl ho dál.

Když už všude dostal stejnou zamítavou odpověď, uslyšel náhle za sebou přidušený výkřik. Rychle přiskočil, aby ještě včas zachytil Marii – omdlela a kácela se k zemi.

Rozhlížel se kolem sebe a hledal pomoc. Vtom spatřil, že z domu, před nímž se zastavili, vybíhá muž. Zpozoroval totiž, co se stalo.

»Zanes ženu do mého domu, Josefe ben Eli!«

Josef se pozorně zadíval na starého muže a radostně zvolal: »Lévi! Příteli mého otce, děkuji ti!«

V Léviho doprovodu zanesl Marii do domu. Opatrně ji uložil na lehátko, které mu Lévi ukázal. Přiběhla služka a snažila se omdlelou Marii přivést k vědomí. Oba muži tiše opustili místnost. Josef stiskl starému příteli svého otce vřele ruku.

»Už několik hodin hledáme přístřeší, ale nikde není místo. Nikdo ze starých přátel nás nemohl přijmout a teď, kdy jsme už byli vyčerpaní, nás nebe přivedlo před tvůj dům!«

»Raduješ se předčasně, Josefe. Ani já tě nemohu u sebe ubytovat. Víš, dnes přijedou moji synové a zaplní dům do posledního místečka.«

»Nemůžeš mě přijmout? Nemáš místo? Musíš, Lévi, musíš! Má žena je ve vysokém stupni těhotenství a zemřela by, kdyby teď neměla klid. Někde přece musí být místo, kde by si mohla odpočinout!«

Stařičký Lévi zakroutil hlavou a zabručel:

»Jestli se spokojíš s ložem v mém ovčíně…«

»Rád, Lévi. Ó, to je jedno, kde. Jen musí mít klid.«

»Ovce jsou na pastvě, snad si to tam zařídíte, pokud jste skromní…«

»Díky, Lévi, díky! Bylo by dobře, kdybych tam mohl hned zajít a všechno trochu uspořádat. Bude nám to připadat jako palác. Jsme velmi unavení!«

Lévi ochotně vstal. »Pojď, zavedu tě tam. Ale obávám se…« Ostatní slova skončila v nesrozumitelném zabručení.

Josef následoval starce. Byl spokojen a začal horlivě čistit chlév. Snažil se udělat v něm trochu pořádek.

Nebyl to nejkrásnější útulek ve městě, který zde objevil, ani největší místnost, pouze prázdný chlév pro ovce, nízký a klenutý. Ze všeho zařízení v něm zůstalo jen nepohodlné lůžko ze slámy, a přece Josefovi připadalo dokonalé. Našel pro svou ženu místo, kde si může den nebo nanejvýš dva dny odpočinout. On zatím jistě najde nějaký útulek, kde se budou moci ubytovat. S touto útěšnou vyhlídkou se vypravil za Marií.

MALÝMI OKÉNKY dopadaly do chléva stříbrné paprsky. Chvějivě vklouzly do tmavé místnosti, mihly se po nerovné podlaze, zavadily o jesle, ve kterých ještě visela troška sena, a pak se nadlouho zastavily na postavě dřímající Marie.

Ozval se vzdech a spící žena potichu zasténala. Pak jejím tělem proběhl záchvěv. Probudila se.

Několikahodinový spánek byl hluboký a beze snů. Skryl nesmírně unavenou ženu ve svém náručí jako starostlivá matka a vymazal jí všechny zážitky z paměti.

Maria nejdříve své okolí nepoznala. Jen ponenáhlu si uvědomovala, že je v Betlémě a že leží ve chlévě.

Podívala se ke dvěma malým okénkům, jimiž se teď dovnitř naplno vlévalo stříbrné světlo. Byla úplně bdělá a už ji netížila ochromující únava, kterou pociťovala celou cestu.

Náhle jí projela ostrá bolest, stejná jako ta, která ji probudila. Otevřela ústa, jako by chtěla vykřiknout, pohlédla však úzkostlivě směrem, kde odpočíval Josef. Podle jeho klidného oddechování poznala, že tvrdě spí. Nesmí ho vyrušit!

Opět upřeně pohlédla do měsíčního světla. Jak často již takto v noci ležela! Klid a mírný jas, naplňující při tlumeném svitu měsíce místnost, působily na Marii stále znovu podmaňujícím, nevysvětlitelným kouzlem a zbavovaly ji všeho tělesného napětí.

Jak by bylo všechno dobré, kdyby lidé měli v sobě tento klid! Kdyby byli čistě a jasně naladěni, podobali by se drahocenným nástrojům, z nichž by Stvořitelova ruka mohla vyluzovat živé a jasné tóny. Ale takto mají ve svém nitru jen zmatek a vyplňují své dny domýšlivými myšlenkami, které se snaží uskutečnit! Ó, vždyť jednou musí nastat den, musí dopadnout Světlo do těchto temnot!

»Pane, kdy pošleš zaslíbeného Mesiáše?! Cožpak jsem již nesměla vidět Světlo? Neřekly mi zázračné bytosti, že jsi nablízku? Proč jsem já, prostá dívka, směla spatřit to, co ostatním zůstává skryto? Byla to opravdu Tvá milost, která mne uklidnila? Nebyl to klam?«

»Maria!«

»Josefe?«

»Tys mě volala?«

»Ach, Josefe, spi! Já jsem ne… ó, Josefe!« uklouzlo jí sténavě ze rtů. Josef byl skokem na nohou a chvatně si přehodil plášť přes ramena. »Máš bolesti, Maria?«

Mlčky se na něho podívala a v jejích očích četl odpověď.

»Přivedu pomoc, počkej, hned budu zpátky.« Josefův hlas zněl chraptivě, vzrušením se mu svíralo hrdlo. Rychle vyběhl ven do noci.

Venku ale zůstal stát jako očarovaný. Zapomněl na všechno a podíval se vzhůru k nebi. Oči se mu prudce rozšířily, protože přímo nad ním se rozlévala jasná záře dožadující se pozornosti. Musel zaklonit hlavu, aby se mohl podívat na hvězdu, která zde zářila.

Uviděl hvězdu se zářícím ohonem a zachvěl se. Zdálo se, že vzduch kolem ní se chvěje a je nabitý napětím. Tak to Josef cítil.

»Tato hvězda zvěstuje Mesiáše! Zachránce! A dnes v noci očekává dítě i tvá žena!« Josef se polekal. Na to zapomněl. Vždyť Maria čeká na pomoc! Násilím se vzchopil a běžel cestou k městu.

Proti němu šla jakási žena, ale on ji ve svém slepém spěchu neviděl a hnal se o překot dál.

Žena spatřila hvězdu, pozorovala, jak paprsek Světla na vteřinu spočinul na nízké budově, a aniž to měla v úmyslu, spěchala tam. Neuvědomila si, že tato nenápadná budova je chlév, a tiše otevřela dveře. S očekáváním nahlédla dovnitř, ale oslněna zavrávorala zpět. Jas v místnosti pro ni byl nesnesitelný.

»Můj Bože,« modlila se, »dej mi sílu, abych to mohla pochopit!«

K jejímu sluchu proniklo tichounké vrnění. Vzchopila se a mohla volně vstoupit.

KDYŽ SE JOSEF vrátil, viděl, že malými okénky září světlo. Žena, která ho doprovázela, kráčela ztěžka, mrzutě vedle něho. Josefova prosba, aby se teď v noci vypravila k Marii, jí nebyla vítaná. Právě když dorazili ke chlévu, otevřely se dveře. Nějaká žena vyšla ven a její zjasnělá tvář zářila. Josef ji rychle odstrčil stranou, ale jakmile se podíval na Marii, obrátil se.

»Maria? Není to přece…?«

»Tvá žena ti porodila syna, byla jsem u ní…«

Rychle vešel dovnitř a pevně za sebou zavřel dveře.

VZNIKL NEKLID. Z dálky se blížily tmavé postavy. Jakoby pohánění vyšší mocí přicházeli pastýři, ženy i děti. Klid noci byl narušen.

A stále ještě stála na obloze hvězda ukazující jim cestu a vrhala své paprsky jako neviditelné znamení na nízkou střechu. Všichni tito lidé to viděli.

»Mesiáš! Zachránce!« volali. Jejich volání stoupalo vzhůru, vznášelo se nad změtí hlasů a podobné vláknu nutilo lidi pohlédnout vzhůru.

JOSEF KLEČEL vedle své ženy a mlčky ji pozoroval. Měla hlavu skloněnou na stranu jako unavené dítě. Novorozeně klidně odpočívalo v jeslích a ani sebemenší zvuk nerušil posvátnost chvíle.

»Maria!«

Obrátila k němu tvář. Oči jí zářily.

»Víš, Maria, že nad naší střechou stojí hvězda?«

»Vím, Josefe.«

»A víš také, koho tato hvězda zvěstuje?«

»Mesiáše!«

Josef těžce polkl, ale neříkal už nic. Položil jenom hlavu na Mariinu ruku položenou na pokrývce.

Maria cítila, jak jí hřbet ruky smáčejí Josefovy slzy. Nepohnula se.

Hluboký klid brzy narušilo nesmělé zaklepání. Josef vstal a otevřel dveře.

Spatřil hustý zástup lidí a polekal se. Celí bázliví a plaší stáli bez hnutí přede dveřmi a čekali.

»Co chcete?« zeptal se příkře.

Jedno z dětí, maličké děvčátko, si stouplo ostýchavě dopředu:

»Chceme vidět Mesiáše! Žena nám řekla, že je tady!«

Josef se váhavě obrátil k Marii. S úsměvem přikývla.

Lidé se začali hrnout dovnitř, až jich byl plný chlév. A všichni se pokorně skláněli před jesličkami, v nichž leželo malinké stvořeníčko.

Drsní pastýři se snažili být zticha. Tlumeným hlasem vyprávěli, jak spatřili hvězdu a jak potom někteří z nich uviděli anděla Páně, který jim oznámil narození Syna Božího a ukázal jim chlév.

Tito prostí lidé běželi domů, vzali s sebou ženy i děti a šli pak podle paprsku hvězdy, až našli chlév.

Jak jim zářily oči! Jak toužebně si přáli, aby směli Mesiáši sloužit! Jejich nitro zaplavilo takové štěstí, že ve své blaženosti chtěli pospíchat ven a oznámit tuto zprávu všem lidem.

Nebylo pro ně snadné se odtud odtrhnout. Stále ještě setrvávali na místě a dívali se na dítě, až je Josef poprosil, aby odešli, protože Maria potřebuje klid…

MARIA TOUŽILA vrátit se domů, přála si být sama. Stále ještě nemohla celou událost pochopit. To, co ji potkalo, bylo příliš mocné.

Betlém viděl v jejím dítěti Spasitele. Lidé jásali, podivovali se a modlili v mocném pohnutí u jeslí. Tři dny stála hvězda nad domem jako věrný strážce. Její světlo sem svolávalo lidi. Přitahovalo bohaté i chudé a vedlo tři knížata dalekými zeměmi až do Betléma.

Byli vyvoleni k tomu, aby Synu Božímu urovnávali na zemi jeho cesty. Měli to nejsvětější, co nyní země nosila, chránit jako klenot. Tak si to pro sebe vyprosili. To byl účel jejich pozemského života.

Přišli sice a přinesli dary ze svých přebytků, ale pak zase odešli. Nedodrželi slib, který kdysi dali Stvořiteli, a zanechali Syna Božího bez ochrany. Dítě, které již teď vzbudilo u Římanů podezření, bylo bez pomoci a nemohlo by odolat prvním nebezpečím.

Domy bohatých měšťanů se otevřely. Všichni prosili Marii, aby opustila malý chlév, ale ona odmítla. Ne, chtěla být sama, neovlivněná, a jakmile to bude možné, vrátit se do Nazareta.

V klidu vlastního domu chtěla sama prožívat své štěstí. Její láska patřila cele chlapci. Maria byla plně zaujata péčí o něho.

A V TÉŽE DOBĚ bloudil v Nazaretě Kreolus městem. Několik dní doufal, že každým okamžikem spatří Marii, ale postupně začal být neklidný. Dlouho se těžce rozhodoval, jestli se má na ni u studny zeptat některé z žen, pak ale nevydržel déle čekat. Vypravil se tam a vyčkával, až ženy přijdou.

Bylo ještě brzy. Zimomřivě si stáhl široký plášť těsněji kolem ramen, vlhkost však pronikala i těžkým suknem.

Když se obloha pomalu rozjasnila a první sluneční paprsky zbarvily obzor do stříbrošeda, klesl s hlubokým povzdechem na roubení studny. Nevědomky se posadil stejně jako Maria toho dne, kdy ho poprvé spatřila.

Ale zatímco se tehdy její rysy jakoby koupaly v čistotě, bylo teď na Kreolově tváři vidět úzkostné napětí. V očích mu plál neklid, který ho neopustil od chvíle, kdy se s ní rozloučil. Koutky úst se mu chvěly a utrápeně stahoval obočí. Jen ruce obepínající kolena byly klidné.

Kreolus dlouho hleděl strnule do prázdna. Nic nevnímal, oči měl jako vyhaslé. Nakonec mu víčka klesla a zakryla všechen skrytý žal. Náhle zaslechl nablízku hlasy, takže se rychle vzchopil.

Ke studni přicházely ženy. Když opět zahlédly Římana, který sem chodil už několik dní, přestaly si povídat. Nikdy k nim nepromluvil, nezůstalo jim ale utajeno, že pohledem neklidně klouzá z jedné na druhou, jako by někoho hledal.

I dnes Kreolus zkoumavě pozoroval přicházející ženy, až konečně zklamaně odvrátil tvář. Pak ale pevně rozhodnut přistoupil k nim.

»Hledám mezi vámi dívku, která se jmenuje Maria. Můžete mi poradit, kde ji najdu?«

Zkoumavě hleděl do udivených tváří žen.

»Jestli hledáš Marii, která je dnes Josefovou ženou, tak ta teď není v Nazaretě. Před nějakým časem odcestovala se svým mužem do Betléma ke sčítání.«

Kreolus se usmál.

»Ne, tuto Marii nehledám, myslím jinou.«

»Můžeš nám popsat, jak vypadá?«

Kreolus se opět usmál.

»No, je hezká, má velké tmavé oči…«

»A nosí modrý plášť?«

»Ano!«

»Pak je to ona, o které jsme ti říkaly!«

»To není možné!«

»Ale to je jediná Maria, na kterou se hodí tvůj popis!«

Kreolus rychle zavrtěl hlavou. Nad ním i všemi ženami se rozhostilo tísnivé ticho.

Stál s nevěřícím úžasem ve tváři. Jeho šedé oči vypadaly, jako by hleděly do nekonečných dálek. Zdvihl ruce jako k obraně.

Pak se vnitřně zlomil. Zdálo se, že jeho tělo již nemá sílu. Otevřel ústa, musel si však nejprve navlhčit rty, než mohl promluvit.

»To je omyl! Ano, zcela určitě! Vy se mýlíte!!!«

Ženy se polekaly, protože Kreolus zvýšil hlas. Jeho poslední slova jim hřměla do uší, zněla výhružně, téměř divoce!

Kreolus se obrátil a odcházel. Jeho slova »vy se mýlíte« mu opět dodala odvahu.

Kráčel stále rychleji, jako by prchal před něčím strašlivým. Přepadla ho úzkost. Slova žen mu stále zněla v uších. Marně si opakoval, že se možná ženy zmýlily. Získal tím jistotu vždy jen na několik vteřin.

Zpráva, kterou uslyšel od žen, ho stále více pálila.

»Bohové, to přece nemůže být pravda!«

Tak zvolal hlasitě do lesa, k němuž došel.

Unaveně se opřel o strom. Chvat z něho spadl jako břemeno, které už dál nebyl schopen snést. Opřel hlavu o drsnou kůru kmene. Vzrušení zvolna opadalo, dýchal již klidněji. Odstoupil od stromu a kráčel cestou, po níž se před mnoha měsíci vydal za Marií.

Dlouho stál na místě, kde začalo jeho štěstí. Před jeho duševním zrakem vyvstala chvíle rozloučení. Viděl tu zvláštní Mariinu opuštěnost a domníval se, že znovu slyší její tichá slova:

»Budu na tebe čekat, stále budu čekat…«

Jeho hlavy se dotkl lehounký závan, jakoby Mariina chladivá, něžně hladící ruka.

»Cítím tě, Maria. Ať jsi kdekoliv, jsi mi blízká,« zašeptal téměř neslyšně.

Do města se Kreolus vrátil až pozdě večer. Už nehledal. Začal věřit, že Marii najde i tak.

Jenom na něho během noci padla tíha, dýchal přerývaně a probudil se zpocený.

Neuslyšel snad Mariin hlas, jak úpěnlivě volá jeho jméno? Rozhlížel se, protože nepoznal, kde se nachází. Když si vzpomněl, dýchal stísněně. Jaksi cítil, že Maria je v tísni.

Celý zneklidnělý vstal a oblékl se. Chtěl se zase vydat na svou obvyklou noční vycházku? Ne, tentokrát vyšel jen na balkón před svým pokojem.

Dům, jeden z nejhezčích v Nazaretě, patřil zámožnému římskému obchodníkovi, který u sebe Kreola ubytoval jako hosta.

Ztichlé prostředí domu, kde měkké koberce tlumily každý krok, působilo uklidňujícím dojmem na Kreolovy podrážděné nervy.

Stál a zasněně se díval na rozlehlou zahradu, která se v terasách rozprostírala po svazích kopce. Když pohlédl do nížeji položeného města, nesvítilo v něm už jediné světlo.

A pak jeho zrak hledal oblohu, vysokou klenbu, která se posetá hvězdami klenula nad ním.

Opět mu na duši padla velká tíha. Lapal po vzduchu a jednou rukou si uvolnil límec pláště, zatímco druhou se ztěžka opřel o kamenné zábradlí.

Náhle ho udeřilo do očí oslňující světlo. Kreolus se zapotácel. Zahleděl se na novou, jasnou hvězdu, jejíž ohon, jak se mu zdálo, vrhal paprsky na zemi, a to zcela určitým směrem.

»To má jistě nějaký význam,« šeptal si sám pro sebe. »Beru to jako znamení, že jsi šťastná, Maria! Cítím, že ženy mluvily pravdu: jsi ženou jiného muže. Proč jsi nečekala, Maria, scházela ti snad pevná důvěra? Nebo ses mě zřekla, hned když ses se mnou loučila? Věděla jsi, že tě chci jen utěšit a že sám nevěřím, že by se mé přání mohlo splnit?

A teď, když bohové vyslyšeli mé prosby, vyprostili mě z Augustových pout a vracím se do Říma, tady nejsi! Chtěl jsem si tě odvést, měla ses stát mou ženou a jít se mnou do Říma!«

Kreolus se s povzdechem posadil na zábradlí balkónu a opřel se zády o sloup. Dlouho tak seděl a naslouchal hlasům noci. Jeho duše byla u Marie.

DĚNÍ SE NEZADRŽITELNĚ valilo blíž a blíž. Přišlo a zaplavilo všechny zúčastněné jako vlna velkých událostí. Marii téměř bylo, jako by ji hnala a postrkovala nějaká silná ruka, její požehnání však na sobě cítila stále řidčeji.

Proto přemluvila Josefa, aby s ní a s hochem odjel do jiné země. Sama si myslela, že ji k tomu přiměla obava z lidských řečí, ale ve skutečnosti v ní byla tísnivá úzkost a ta ji znovu a znovu nabádala k útěku. Bylo jisté, že se v Nazaretě mluvilo o jakémsi Římanovi, který ji zoufale hledal. Mariino srdce se bolestně sevřelo. Stále ještě nemohla zapomenout, stále ještě si uchovávala vzpomínku na Kreola.

»Pryč, jen pryč!« pomyslela si, když držela dítě na klíně a tiše je pozorovala.

Bezděčně položila obě ruce kolem malého tělíčka, jako by je chtěla chránit.

Dítě se probudilo a tmavýma očima se zadívalo do skloněné Mariiny tváře. Hravýma ručkama sáhlo po světlém závoji, který jí splýval z ramen, dotklo se tváře, usmívajících se úst a po tvářičce mu přelétla záře. Usmálo se na matku, až mu víčka zase pomalu klesla…

S TĚŽKÝM SRDCEM se Josef podvolil naléhání své ženy. Vždyť zde zanechával dům a vše, co měl. Předal svému nejlepšímu tovaryši dílnu a svěřil mu správu svého majetku. Osvobodil se ode všeho a vydal se s Marií a s dítětem do Egypta. Upřímně je litoval, že bude již v tak útlém věku vystaveno námahám několikatýdenní, snad i několikaměsíční cesty.

A tak Josef několik let zápasil o život své rodiny, mezi cizinci, jimž jako Žid vnitřně nerozuměl. Spalovala ho trýznivá touha po domově, a když pomyslel na Marii, probouzela se v něm slabá nevole. Cožpak Maria nevidí, jak on trpí? Netuší nic o starostech, které ho tíží? Maria byla spokojená. Věnovala se jen svému dítěti a ožila mezi lidmi, kteří jí byli právě tak cizí jako jemu.

Často uvažoval, jestli se nemá vrátit, postavit svou vůli proti vůli Marie, ale nedokázal to. Raději zatnul zuby a bojoval dál.

Dítě zatím prospívalo. Vyrostl z něho čilý, malý chlapec, který vážného a tichého Josefa často dlouho zamyšleně pozoroval. Když se Josef pohroužil do myšlenek, přicupital maličký k němu a plaše mu položil ručku na koleno. Tázavě na něho pohlédl dětskýma očima, až Josefova tvrdá, těžká ruka spočinula na chlapcových hedvábných kadeřích. To bylo znamení. Chlapeček se v mžiku vyšplhal Josefovi na kolena a přitiskl se mu těsně k hrudi. Muže, který si připadal velmi osamělý, zaplavila hřejivá vlna. Jak toto dítě miloval! Byl to v této zemi jeho jediný přítel! Maria žila svým vlastním životem. Byla tak pevná a klidná, až se mu někdy zdálo, že ho vůbec nepotřebuje. Ale dítě ho milovalo a vyhledávalo. On se zase o ně staral, jako by bylo jeho vlastní.

»Otče, ty jsi smutný?«

Josef se usmál. »Ne, ne, mé dítě. Myslel jsem jenom na Nazaret, mé město, a na město Betlém, kde jsme se já i ty narodili.«

»A proč tam nejsme?«

Josef unaveně pokrčil rameny.

»Cožpak není matka z Nazareta?«

»Je, mé dítě!«

»Ona ale není smutná!«

»Tvá matka je šťastná.«

»Ale já nejsem šťastný, když ty jsi tak smutný!«

Tázavě a vážně se podíval tmavýma očima na Josefa. Toho se zmocnilo pohnutí. Pevně přitiskl chlapce k sobě a chraptivým hlasem řekl:

»Jen se raduj, maličký. Kdo ví, možná se přece vrátíme a pak se budeme radovat o to víc!«

»Ano, chceme do Nazareta!« zajásalo dítě, sklouzlo Josefovi z kolen a běželo ke dveřím tak rychle, jak jen mohlo.

Maria nemohla odporovat prosbám dítěte, z nichž zřetelně zaznívala láska k Josefovi. S úsměvem mu naslouchala. Pak se však polekala, když si uvědomila, že její dítě pozoruje bystřeji než ona sama. Nehledí na ni jeho čisté oči vyčítavě? Ozvalo se v ní tiché napomenutí: »Ovládej se, buď pevná, aby toto dítě nepoznalo tvé slabé stránky!«

Dlouho hleděla Maria zamyšleně na dítě. Byl to každým rysem obličeje Kreolus, ale v těchto liniích bylo ještě něco, co v Marii stále vyvolávalo vzpomínku na hodinu jeho narození, na znamení na nebi a na množství lidí, kteří dítě považovali za Mesiáše.

»Jak rychle ale zmizela víra, že je Ježíš Mesiášem,« pomyslela si. »Dnes už si na to jistě nikdo nevzpomene. Však i mně samotné připadá všechno skoro jako zahalené v mlhách. Byla to náhoda nebo sen? Ježíš je přece dítě jako všechny ostatní. Není na něm nic zvláštního! Je přirozený, jak jen dítě může být! Má v sobě krev Římana, je odvážný a vzdorovitý. Na druhé straně je měkký, citlivý jako Žid. Jen v očích a kolem úst má známky čehosi nevysvětlitelného, čeho se já, matka, bojím!«…

LÉTA MÍJELA a v neustálé změně přinášela radost i žal, starosti, svízele i vítězství. Josefův dům v Nazaretě, do něhož se rodina vrátila, už nebyl tak klidný a prázdný. Ježíš měl sourozence, čtyři bratry, kteří naplnili dům svým hlukem a bez ptaní si přisvojili místo nejstaršího. Byli středem, kolem něhož se, jak se zdálo, všechno točilo. Rodiče se smáli jejich žertům. Ježíš, který již dosáhl jinošského věku, dobrovolně ustoupil do pozadí. Tiše pracoval v otcově dílně. Nikdo si ho nijak zvlášť nevšímal a netušil, co se v tomto uzavřeném jinochovi děje.

Maria byla celý den zaneprázdněná spoustou práce a nenašla si čas, aby si promluvila se synem. Večer, kdy všichni společně večeřeli, často sklouzl její pohled na Ježíše a utkvěl na něm s hloubavým výrazem. Rozdíl mezi Ježíšem a jeho sourozenci byl stále zřetelnější. Maria se občas obávala, že si sám uvědomí, jak málo je podobný Josefovi. I když se Ježíš choval klidně, přesto mu někdy v očích zaplál oheň, který ji polekal. Držení hlavy měl jako pán, jinak to Maria nemohla označit. A to při veškerém jeho klidu, laskavosti a mírnosti!

Maria během let téměř zapomněla, že v mládí sama silně toužila po svobodě ducha. Pod návalem mnoha starostí o domácnost v ní tato touha usnula. Jen občas Maria opět cítila, že v ní ještě něco skrytě dříme.

Ale nehledala to. Projevovalo se to stále řidčeji a nakonec ji to už téměř nerušilo, takže se tím přestala zabývat.

Když k ní jednoho dne přišel Ježíš s otázkou, která i ji kdysi v mládí pálila a na kterou by jí kněz neuměl dát odpověď, hrnula se jí na rty slova namířená proti náboženství a výklad odlišný od náboženských dogmat.

Maria však byla opatrná. Obava, že by v chlapci mohl procitnout Říman, jí zavřela ústa. Odbyla Ježíše, který na ni hleděl plný očekávání, prázdnými frázemi. Nechala ho vězet ve zmatku způsobeném náboženským učením a tím, co sám jasně cítil.

Maria si myslela, že může tak mocný proud zadržet. Neuvědomila si, že právě tím proud nesmírně zesílí, až jej jednoho dne nebude možné zastavit. Maria měla jen starostlivou obavu o své dítě, jehož původ je mohl přivést do zkázy. Za každou cenu chtěla zabránit tomu, aby Ježíš na sebe obracel pozornost ostatních lidí. Nejraději by ho někam ukryla.

Proto se snažila ho omezovat, proto mu radila, aby slepě poslouchal kněze – a proto také nedala svému synovi to, k čemu ji vybízela její pravá láska.

Maria s ní sváděla velký boj. Zakázala si jakoukoli volnost, takže byla stále víc strnulejší. Nakonec vnitřně otupěla a už jí nepronikalo nic živého, žádné teplo. Cítila, že syna zklamala. V jejím nitru to pálilo jako sžíravý jed. Snášela to však, protože si myslela, že mu tím pomáhá!

Josef si ničeho z toho nevšiml. Jeho prostá, přímá povaha se nezabývala pozorováním. Ježíšovi plně důvěřoval a bral ho takového, jaký je. Už si ani nevzpomněl, že Ježíš není jeho vlastní syn. Přijal ho úplně a nikdy neměl důvod ho kárat. Proč by tedy o něm měl projevovat pochybnosti?

Naopak, celý hrdý chválil před přáteli čistou práci »svého nejstaršího«.

Dílna byla vlastně v synových rukou stejně v bezpečí jako v jeho.

Brzy to došlo tak daleko, že Ježíš musel převzít otcovu živnost. Po krátké nemoci opustil Josef tento svět. Zesnul klidně a bez boje, tak dětsky, jak žil svůj život na zemi.

Ježíš seděl u otcova lůžka, držel nemocného za ruku a díval se mu do očí.

Nemocný na něho hleděl klidně a jasným zrakem.

»Musím vás brzy opustit, víš to?« pronesl Josef tiše. Ježíš vážně přikývl…

»Budeš se starat o matku a o bratry?«

»Zůstanu u nich, otče, než si budou moci sami pomáhat.«

»A matka?«

»Tu neopustím, ledaže by… opustila ona mne!«

Nemocný si oddechl.

»Já vím, Ježíši, že jsi z nás nejlepší. Na tebe je možné se spolehnout!«

Náhle se Josefovy oči rozšířily. Spatřil za Ježíšem kříž a nad ním vznášející se holubici, která vyzařovala jasné paprsky!

»Ježíši,« vypravil ze sebe, »jsi to ty… skutečně jsi to ty! Pane, děkuji Ti, že jsem to směl vidět!«

Po Josefově tváři přelétl záchvěv blaženosti.

Chladivá ruka Syna Božího se položila na čelo umírajícího a poskytla mu sílu. Pak jemně zatlačila víčka na vyhaslých zracích.

Ježíš dlouho stál v modlitbách u lůžka zemřelého. Potom šel k Marii. Seděla v pokoji a tkala.

Ježíš se tiše posadil vedle ní. Pohlédla na něho a chtěla vědět: »Jak se daří otci?«

»Je mu dobře, máti, právě od nás odešel.«

Maria ani nehlesla. Pohledem visela na synově tváři, v níž nebyla bolest. Zářil z ní jen hluboký mír.

Namáhavě vstala, bezmyšlenkovitě si přejela čelo a pomalu vyšla ven z místnosti.

Přistoupila k lůžku mrtvého Josefa a dlouho pozorovala ztichlou tvář muže, který od ní odešel. Zmocnil se jí hluboký zármutek. Teď je sama, bez přítele, sama se starostí o syna.

MARIA SVÉMU synovi rozuměla stále méně. Vzdaloval se jí, šel svou cestou, a právě opačným směrem! Maria se nikdy nezajímala, čím se v myšlenkách zabývá, bála se, co by jí řekl. Za žádnou cenu nechtěla vidět jasně, neboť by to znamenalo totéž co úplné odloučení. Proto vlekla břemeno, které si sama naložila. Tíživě spočívalo na její duši.

Ježíš zatím klidně vedl tesařskou dílnu a snažil se nahradit bratrům otce. Přestože byl mladý, uměl být hlavou rodiny.

Jednoho dne pronikla do města zpráva o novém prorokovi. Lid ho nazýval Jan Křtitel. Jeho řeč je prý mocná a tak naléhavá, že donutí k pokání i nejzatvrzelejší hříšníky! Prorok žije u Jordánu a křtí tam ty, kdo se obrátili – vyprávěli lidé přicházející z Jeruzaléma.

Maria se polekala. V synových očích zahlédla hlubokou touhu. Od chvíle, kdy uslyšel o Janovi, byl úplně pohroužený do sebe. Obávala se, že by ji mohl opustit. Co se v něm děje? Čím to je, že se tak zamyšleně dívá do dálky, jako by čekal na nějaké řešení?

A pak k ní Ježíš skutečně přišel. Podle neklidných pohybů jeho rukou poznala, že je rozrušený. Maria sebou trhla. Napřímila se a pobídla ho:

»Vidím, že se trápíš, synu. Nechceš se mi svěřit?«

Ježíš pevně pohlédl na matku. Stál před ní zpříma.

»Chci ti říci, co to je, máti. Nech mne odejít k Janovi!«

»Ty tolik toužíš po Slově Božím? Proč se tedy neustále vnitřně vzpouzíš obřadům, které míváme u nás v synagóze? Vyhýbáš se jakémukoliv setkání s kněžími, kteří vykládají Písmo a Pánova přikázání! Myslíš si, že od toho proroka uslyšíš něco jiného?«

»Pokud je tento muž vyslancem Pána, pak jistě!«

»Víš, že tím obviňuješ zákoníky z bludů?«

Ježíš pohodil hlavou. »Nemohu to označit jinak!«

Matka těžce dýchala. »A ty by ses chtěl zříci naší staré víry?«

»Ano! Nikdy se nebudu řídit zákony, tak jak se dnes vykládají. To, co rozšiřují kněží, je lež. Zasévají lenost, hledají slova a pravého smyslu se nedotknou. Nepodřídím se, protože nemohu!«

»Však se to naučíš, synu, jako jsem se to naučila já.«

»Ty, matko? I ty jsi měla takové pochybnosti?«

Maria přikývla. »V mládí je člověku mnohé nejasné. Teprve mnohem později pochopí, že je lepší se podřídit.«

Ježíš se smutně podíval na matku.

»Protože to bylo pohodlnější. Máti, tobě chyběla odvaha – ke štěstí!«

Maria sebou trhla, jako by dostala ránu. Dlouho mlčela a konečně namáhavě řekla:

»Jdi k tomu prorokovi a zkus, jestli najdeš, po čem toužíš!«

Obrátila se a pomalým, těžkým krokem zamířila do svého pokoje.

NÁSLEDUJÍCÍ DNY a týdny Marii vnitřně drtily. Unavená a podléhající beznaději nechávala vše míjet kolem sebe. Chodila po domě s prázdným pohledem a nevšímala si dětí, které ji udiveně pozorovaly. Nač ještě čeká? Na Ježíše? Ten je pro ni ztracen, navždy ztracen! Proč si sama způsobuje taková muka? Proč obviňuje sama sebe, že za všechno může jen ona? Maria byla na pokraji zoufalství. Ve svém trápení neměla nikoho, komu by se mohla svěřit. Vždy byla sama, celý život. Nemá matku, jíž by mohla otevřít své nitro, Josef je mrtvý a Ježíš pryč. Opustil ji.

Dělala si výčitky, a přesto pociťovala hořkost vůči nespravedlivému osudu, který musela snášet.

V čele domu stál opět jeden ze synů. Byl sice mladý, ale uvědomoval si svou odpovědnost. Proč se z toho neradovala? Proč nemohla zapomenout na syna, který ji opustil? Nežili v nedostatku, dům byl vzorně spravován, a přece se jí stýskalo po nejstarším synovi. V noci Maria ležela celé hodiny na lůžku a snažila se ujasnit si celou situaci. Zápasila o poznání jako nikdy ve svém životě. Marně se snažila zahnat všechny tiché výčitky, které ji stále pronásledovaly.

»Není to má vina, vždyť jsem zkusila všechno, aby zmoudřel!«

»A postupovala jsi při tom správně?«

»Učinila jsem všechno, abych ho vychovala v pravé víře.«

»Učinila jsi to skutečně? Bylo správné, že jsi ho posílala ke kněžím, když jsi sama byla příliš zbabělá odpovědět mu na jeho otázky?«

»Má v sobě římskou krev. Potřeboval přísnou kázeň.«

»Cožpak jsi nebyla kdysi přesvědčena o tom, že je před Bohem jedno, ke kterému národu člověk patří? Nepobuřovala tě zášť tvého lidu proti Římanům? Nemilovala jsi Římana a nebyl ušlechtilý a dobrý? Může být Kreolův syn nízký, potřebuje přísnou kázeň?«

Takové myšlenky doléhaly na Marii, až byla úplně bezmocná a neschopná se s nimi vyrovnat.

»Obrať se, zbav se strnulosti, do které jsi upadla. Miluj svého syna, důvěřuj mu, nech ho jít po jeho cestách a následuj ho!«

»Nemohu! Nejsem toho schopná. Obava, že by mu mohl někdo ublížit, by mě zabila. Musím vynaložit všechno, abych ho zadržela. Je to rebel, vzpouzí se proti naší víře! Dělá to, čeho se nikdy neodvážil žádný prorok, jako by mu to příslušelo. Pane, a to má být Mesiáš? Odpověz mi! Dej mi znamení!«

Tísnivé ticho… odpověď nepřišla… Pochybnosti již dávno přerušily spojení s výšinami.

JEŽÍŠ SE VRÁTIL úplně jiný! Se zářícíma očima, které svou jasností mluvily zcela zřetelně.

Maria nechtěla nic vědět. Pohled na něho jí řekl všechno.

Zkoumavě se jí zahleděl do očí.

»Vidím, že jsi spokojený, synu.« Rukou za sebou hledala, o co by se mohla opřít, až nahmatala stůl. »Ženeš se do neštěstí. Dáváš se vést bludem, že musíš lidem vnutit své vedení, a oni tě zničí!«

Náhle zvedla prosebně ruce.

»Mé dítě,« řekla rozechvělým hlasem, který prozrazoval strach, »naléhavě tě prosím, opusť tuto cestu! Jestliže máš jiné přesvědčení, ponech si je, ale mlč o něm. Není ani jediný člověk na této zemi, který by ti rozuměl! Nikdo ti nepoděkuje, ať mu dáš cokoliv. Jenom si ve všech stavech naděláš nepřátele, kteří se budou ve své nenávisti snažit tě dopadnout, strhnout do neštěstí a zabít! Strachuji se o tebe, už nemám klid.«

»Máti,« oslovil ji Ježíš měkce, »ubohá máti. Že mě jen nemůžeš pochopit! Nejde přece o mne. Jde o to nejvyšší, o Pravdu! Že tě to nestrhne a neumožní zapomenout na všechno ostatní! Podívej, jsem určen k tomu, abych přinesl Pravdu všem lidem, a nemohu jinak. Zbav se strachu, který tě jen svazuje, osvoboď se a pojď se mnou. Nebudeš nikdy litovat, že ses vydala touto cestou!«

Marii klesly ruce. Nevnímala jeho slova, věděla jen, že je všechno marné. Neposlechne ji a odejde!

»Nech mě!« pronesla mdlým hlasem a unaveně mávla rukou.

Zdálo se, jako by se roztrhlo pouto, které oba dosud spojovalo. Ježíš na ni chladně pohlédl, skoro jako by viděl matku poprvé…

Teď již nebylo nic, co by ho mohlo zdržovat. Slovo, které dal Josefovi, dodržel. Doma ho již nepotřebovali a matka ho opustila první.

Vydal se do světa, aby přinesl Světlo těm, kdo toužili po jeho poselství.

Maria zůstala doma jako ochromená. Neměla sílu a byla unavená. Živořila, zestárlá o léta…

Navenek se zdálo, jako by syna úplně vyškrtla ze svého života. Nikdy o něm nemluvila a od té doby, co se lidé ve městě začali Ježíšovi smát a nazývali ho blouznivcem, nevyslovovali jeho jméno ani její synové. A když chlapci a mladíci pozorovali, že dokonce ani matka se nikdy nezastala jejich bratra před zákoníky, kteří přicházeli do domu radit osamělé ženě, pokládali to za potvrzení všeho, co slyšeli.

O několik měsíců později však pozorně naslouchali. Do města totiž přišli cizí lidé, zajímali se o Ježíše, navštívili jeho matku a mluvili o něm s nadšením.

Maria seděla a naslouchala s nehybnou tváří. Jejím srdcem ale zachvívalo mocné pohnutí. Vyprávění cizích lidí ji tak dojalo, že po jejich odchodu zůstala několik hodin sama a nikoho k sobě nepouštěla. Všechno, co slyšela, v ní opět vyvolalo dřívější strach. Neřekli snad cizí lidé, že Ježíš svádí prudké slovní boje s farizeji a zákoníky? Vždyť si všechny ty učence znepřátelí! Kdo jsou jeho stoupenci? Až dosud jen chudáci, rybáři a celníci! Celou jeho ochranou je dav, který se zbaběle rozprchne, jakmile se ukáže nebezpečí!

»Musím se vypravit za ním a znovu ho varovat,« uvažovala Maria plná starostí. Stále ještě bojovala proti vnitřnímu hlasu, který jí už dávno potvrdil, že je vůči synově vůli bezmocná. Nechtěla slyšet slova, jež se stále živěji ozývala v její duši:

»On jde touto cestou, protože nemůže jinak! Dokázala bys spíš změnit oheň ve vodu, než abys ho přesvědčila o něčem jiném!«

Přesto jednoho dne Maria opustila dům i syny a vydala se hledat Ježíše. Pospíchala za ním jako mnozí jiní, které potkávala na cestě. Volání, jež ji zastihlo v Nazaretě, zasáhlo mnoho lidí i v jiných částech země. Zdá se, že nový prorok má mocný hlas, jeho řeč je zřejmě plná síly. Ježíš má stoupence, kteří žíznivě přijímají jeho slova a lpějí na něm s velkou láskou. V Jeruzalémě již proroka očekávají. Ve všech městech, kterými Ježíš prochází, ho zákoníci zvou k sobě a kladou mu otázky. Ježíš na ně s jistotou a s úsměvem na rtech odpovídá. To vše slyšela Maria cestou k synovi. Ale úcta, která se zmocnila těchto lidí, ji jen stále více tížila.

»Co byste řekli, kdybyste se dověděli, že tento muž, jehož nazýváte prorokem, je syn Římana? Jaký je v tom výsměch, výsměch slovům Písma! Copak je v Ježíšovi jediná jiskra pravého židovského cítění? Souhlasila jsem já, jeho matka, vůbec někdy s celým naším učením? Nikdy! Ježíš nese do světa svou nepokojnou krev zděděnou po otci. Kdyby byl Říman, stal by se jistě vojákem jako jeho otec, který také ovládal své podřízené. Ježíš využívá tuto sílu, která je mu vlastní, v jiném směru. Stal se kazatelem a lidé jdou za ním a podřizují se jeho vůli jako beránci.«

»Maria, jak jsi mohla tak zbloudit? Jenom rozumuješ a hledáš vysvětlení. To je všechno, co ti zůstalo? Neztratila jsi ze samých ohledů na méně důležité to nejdrahocennější?«

Maria oněměla. Její mozek byl najednou jako ochromený a beze všech myšlenek. Naslouchala tomuto úzkostlivému tichu ve svém nitru. Naplnil ji stud, palčivý stud před vlastní malostí.

Tak dorazila do Samařska a konečně našla městečko, kde Ježíš právě pobýval. Byl hostem bohatého kupce. V celém městečku zavládlo vzrušení nad řečí, kterou Ježíš před několika hodinami pronesl ve škole. Samařsko, nepřátelská provincie, tohoto proroka uznalo! Maria našla dům, kde Ježíš bydlel. Jako žebračka stanula u vrat a nesměle se obrátila na jednoho ze sluhů, zda tam nenajde Ježíše.

»Prorok a jeho učedníci právě obědvají!«

»Mohl bys ho zavolat? Jsem jeho matka.« Poslední slova zněla slabě jako vánek.

Sluha pospíchal do domu. Když Maria zaslechla blížící se rychlé kroky, trochu zavrávorala.

Vtom před ní stanul Ježíš. Podívala se na něho, jak tu stál, vzpřímený, beze slova, a její pohled se zjasnil. Cítila, jako by měla padnout na zem, obejmout jeho nohy a poprosit ho za odpuštění… ale nemohla. Jen se jí zvolna naplnily oči těžkými slzami.

Ježíš klidně hleděl do tváře zbrázděné tolika bolestmi a čekal… dlouho čekal.

Maria cítila, že je mezi nimi propast. Toto že je Ježíš? Tyto oči, které na ni tázavě hledí a v nichž nelze zahlédnout soucit nad tím, že je vnitřně rozervaná? Tento člověk s ní nemá už vůbec nic společného!

»Ještě se k němu můžeš přiblížit, ale jen tím, že se vzdáš všech vlastních názorů, a když se k němu přihlásíš!« Maria slyšela toto napomenutí tak zřetelně, jako by je někdo vyslovil nahlas. Ale vzápětí zazněl hlas, který nikdy dlouho nemlčel:

»Nezapomeň, že přese všechno je to tvůj syn, je ti podřízen a ty pro něho chceš to nejlepší!«

Chtěla otevřít ústa k prosbě, která ji sem přivedla, ale nemohla. V Ježíšových očích teď bylo cosi, co na ni zapůsobilo tak, že sebou trhla. Odešla a nespatřila hlubokou bolest zračící se ve tváři Syna Božího…

Nevěděla, že Ježíš jen z lásky k ní projevil takový klid a nezdržel ji, když odcházela.

Maria se vracela do malého hostince, kde byla ubytovaná. Vlekla se ulicemi těsně podél domů jako nemocná, rukama tápala po zdech. Jako zoufalá se vrhla na úzké lůžko a její tělo roztřásl vzlykot. V žilách jí žhnula horečka. Ochotně se poddávala všem proudům, které se k ní přiblížily. Její tělo již neodolalo náporu temnot, a Maria těžce onemocněla.

Týdny proležela v městečku, které Ježíš se svými učedníky opustil hned nazítří. Netížilo ho nic z toho. Světlo, které z něho zářilo, nepřipustilo odklad jeho poslání a nedovolilo, aby se k němu přiblížilo cokoliv kalného.

Od té doby Maria neměla žádnou naději. Když se pomalu uzdravila, vydala se na cestu domů. Na smrt vyčerpaná došla do Nazareta. Její synové, kteří o ni měli velké starosti, se jí snažili všechno láskyplně ulehčit. Utěšovali ji, jak jen mohli, a Maria jim dojatě děkovala.

V Samařsku se jí po těchto čtyřech dětech i po domě stýskalo. Tanulo jí to před očima jako útočiště, byl s tím spojen pojem bezpečí a klidu.

Dojem útulnosti však brzy pominul. Neklid minulých dní zachvátil Marii opět plnou silou a učinil ji hříčkou jejích vlastních myšlenek.

A během této doby se stále víc šířil věhlas jejího syna. Už dávno byl Ježíš uznáván a ochotně ho přijímali i přední lidé země. Jeho vliv začal být oceňován na všech místech. Izrael od něho s nadějí očekával velké věci. Jen kněží cítili, že jejich moc mizí. Nenávist a závist vyšlehovaly jako ostré plameny při ztlumeném ohni, připravené v daném okamžiku divoce a nezkrotně vzplanout. Prozatím ještě mlčeli. Spolu s jinými doufali, že Ježíš, který – jak se zdálo – neznal strach, jednoho dne shromáždí vojsko a vyžene nepřátele ze země.

Do té doby ho chtěli nechat na pokoji. Pak se však chystali zakročit proti němu veškerou silou. Tento muž, který znesvětil sobotu, nemá totiž moc ani ochranu Pána! Je chytrý a je dobrým řečníkem, ale oni mu již nastraží léčky, ze kterých neunikne.

Mezitím Ježíšův vliv tak vzrostl, že jim byl nebezpečný. Lid za ním běhal v zástupech a začal se vyhýbat školám. Farizejové chtěli zakročit, bylo ale příliš pozdě. Nemohli už lidi znovu získat, dokud k nim mluvil prorok. Kuli plány, jak Ježíše zničit. To raději panství Říma než tohoto člověka, který jim říká pravdu! O ně se Řím nestará, protože v nich nevidí nebezpečí. Ale pokud jde o Ježíše, cožpak ho Římané nemusí právem pokládat za nebezpečného protivníka? Nedala by se zde nasadit páka? Tak opřádali Ježíše přinášejícího Světlo temnými vlákny. Hledali v skrytu mezery, kudy by mohli proniknout.

Nazaretští zákoníci navštěvovali Marii stále častěji. V jejich řečech se stále víc ozývaly zmínky o Ježíšovi. Snažili se na Marii vyzvědět, jaký má k Ježíši vztah. Nedokázali z ní ale dostat určité vyjádření. Maria se všem narážkám obratně vyhýbala. Zdánlivě jí byl život jejího syna naprosto lhostejný, a protože se vždy velmi rychle odmlčela, jakmile se hovor stočil na syna, nevyjádřila se nikdy odmítavě. Tyto návštěvy pro ni byly pokaždé trýzní, protože přesně poznala, jaký mají smysl. Lstivé pohledy, významné pomrkávání a pokyvování hlavou, když padlo Ježíšovo jméno, to vše ji popuzovalo proti zákoníkům. Opovrhovala těmito potměšilými lidmi a v jejím nitru se ozvala tichá slova: »Nemá snad Ježíš právo zašlápnout tuto havěť?« A když zpozorovala strach, který z nich mluvil, zaplavila ji radost.

»Maria, tvůj syn se nikdy nezastaví v Nazaretě! Proč? Nejsou i tady lidé, k nimž by mohl mluvit a které by mohl vyléčit?«

»Ježíš přijde i sem,« pronesla Maria klidně, ale srdce jí přitom úzkostlivě zabušilo. Tato myšlenka ji rozechvěla, protože na takovou možnost ještě nepomyslela.

A Ježíš skutečně zavítal se svými učedníky do Nazareta. Následovalo ho přitom mnoho lidí. Ubytoval se v útulku, navštívili ho ale bratři a prosili ho, aby přišel domů.

Ježíš se na ně láskyplně podíval a pak s úsměvem uchopil nejmladšího za ramena: »Posílá vás matka?«

»Ano!«

»Půjdu tedy s vámi.«

A šel s nimi. Cestou potkávali na ulicích zvědavé lidi, kteří nevěděli, jaké k němu mají zaujmout stanovisko, jestli pro nebo proti. Bratři byli rádi, když dorazili domů. Bylo jim protivné, jak na ně lidé civěli. Když syn vstoupil, seděla Maria na svém místě u okna. Chtěla se zvednout, ale Ježíš přešel místnost několika rychlými kroky a stanul u ní. Maria napůl vstala a vzhlédla k němu, bezmocná jako dítě. Ježíš ji mírně zatlačil zpět na židli, přitáhl si nízké sedátko a posadil se vedle ní. Vzal ji za ruce a skryl v nich svou tvář.

Maria seděla úplně klidně. Proudilo jí to jako vysvobození. V jejím pohledu, kterým objala synovu hlavu, byla oddanost a láska zapomínající na sebe sama. Nic, ani sebemenší zvuk, nerušilo posvátnost chvíle shledání. Ve vedlejší místnosti stáli bratři se šťastným výrazem ve tváři a čekali, dokud nezaznělo několik klidných slov. Pak si oddechli a šli zase po své práci. Nad domem se vznášel mír a nepřipustil, aby se přiblížil jakýkoliv neklid.

Přišli učedníci a byli v domě přijati jako hosté. Maria pobíhala s veselou tváří sem a tam, pilně se starala, aby se všichni cítili dobře, a poprvé po letech byla uvolněná a nic ji netížilo. Když se Ježíš chystal, že půjde mluvit do synagógy, vzala si beze slova plášť a kráčela vedle něho mezi zvědavci, kteří stáli v hustých řadách po obou stranách cesty.

Do synagógy se tak velké množství lidí téměř nevešlo. Kněží v ní postávali s neklidnými tvářemi: byli ohromení.

Jakmile Ježíš začal mluvit, nastalo hluboké ticho. Lidé naslouchali jako okouzleni jeho slovům a zapomněli na zvědavost, která je sem přivedla.

Když Ježíš skončil, přistoupil k němu jeden z farizejů:

»Nejsi snad Ježíš, syn tesaře Josefa? A to se opovažuješ nám, starším, dávat rady?!«

Ježíš na něho klidně upřel zrak.

»Proč připomínáš něco, o čem sám dobře víš? Vždyť všichni, kdo jsou zde, mne znají.«

»Takže nám pověz, odkud bereš moudrosti, které hlásáš? My jsme je tě neučili!«

Shromáždění začalo být nepokojné. Lidé ale pozorně sledovali Ježíšovu reakci: »Stejným způsobem by ses o to mohl zajímat i u Mojžíše, protože ten dal zákony Pravdy jako já.«

Zvedla se vlna nevole.

»Ty se opovažuješ přirovnávat se k Mojžíšovi?«

Ježíš se hrdě napřímil. Jeho pohled přelétl po vzrušeném davu a měl tak velkou moc, že všichni ztichli. Koutky úst se mu stáhly mírně dolů, když prohlásil:

»K nikomu se nepřirovnávám!«

Strhl se nesmírný hluk. Rozuměli jeho slovům i jeho postoji, který zaujal. Zvedly se hrozící pěsti. Dav se tlačil dopředu, kde stál Ježíš, ale učedníci kolem něho utvořili řetěz, aby k němu nemohl nikdo proniknout.

Konečně nastal opět klid.

»Mužové a ženy nazaretští, co jsem vám udělal, že mne nenávidíte? Pobouřila vás tak má napomenutí? Proč projevujete slepou zášť? Protože jsem jiný než vy?«

Znovu předstoupil farizej.

»Říká se, že umíš uzdravovat nemocné. Ukaž nám zázrak, abychom mohli uvěřit tvým slovům!«

Ježíš se usmál, ale jeho oči byly vážné, když pravil:

»Kde moje řeč není tím nejjasnějším svědectvím, nemůže podat důkaz žádný zázrak!«

»Takže ty nechceš?« Farizej se posměšně zasmál.

Ježíš si ho přeměřil vážným pohledem. »Ne!«

Farizej se obrátil k davu: »Tady, kde nejsou lidé pobláznění, jeho umění selhává!«

Synagógu naplnil pohrdavý smích.

Náhle se davem protlačila jakási žena. Než jí v tom mohl kdo zabránit, klekla před Ježíše.

»Pane,« prosila, »podívej se na mé ruce, jsou chromé. Věřím v tebe, pomoz mi!«

Nastalo hrobové ticho…

Ježíš pohlédl dolů na ženu a dlouho mlčel.

Jeden z učedníků pomohl klečící ženě vstát. Ježíš uchopil její ruce do svých. Ženě unikl z úst výkřik a pak štkavě zvolala:

»Jsem uzdravená!«

Ježíš sestoupil z vyvýšeného místa. Lidé utvořili uličku, aby mohl projít. Vyšel ven a zanechal je v zaraženém mlčení.

Jeho učedníci ho následovali. Společně se vydali za město. Ježíš byl vážnější než kdy jindy. Když se ve volné přírodě konečně zase rozveselil, měli učedníci radost.

Do matčina domu se vrátili až pozdě. Maria celou dobu, kdy byla sama, nesmírně trpěla. Každé slovo farizejů i lidí, mezi nimiž vtlačena stála, aby slyšela slova svého syna, a stejně tak každá nadávka, kterou zaslechla, jí působily bolest.

»Tito lidé nejsou hodni, aby k nim mluvil. Jak byla jeho řeč jasná, jak bylo všechno nádherné, a přece chtěli ještě jiné důkazy pro Pravdu: zázraky!«

Měla starost, že tak dlouho nejde. Jestlipak trpěl hrubostí těch lidí?

Konečně se pozdě večer učedníci vrátili a s nimi jako poslední Ježíš.

Maria se na něho úzkostlivě zahleděla, ale v jeho tváři spatřila veselý a klidný výraz.

»Zítra půjdeme dál, máti,« sdělil jí a usmál se.

Maria byla zklamaná. Prosila ho, aby zůstal.

»Nejde to, máti, musím přinést Slovo ještě mnoha lidem.«

»Ale jak málo z nich bude tvým slovům rozumět.«

»Nikdo!«

Maria se na něho mlčky zadívala. Tu Ježíš zvážněl ještě víc než jindy.

»Nikdo, žádný člověk, ani moji učedníci!«

Maria se posadila na židli. Ježíš jí usedl k nohám. Oba byli sami.

»Nikdo.« – Maria potřásla hlavou.

Ježíš byl náhle nevýslovně smutný, ramena mu unaveně klesla. Jeho oči hleděly do prázdna.

»Ale to by bylo beznadějné!« podotkla Maria.

»Beznadějné, to si myslím často, máti. Přesto jdu dál – snad pro dva nebo pro tři, kterým mohu pomoci.«

»Ježíši, co tě nutí, abys prokazoval lidem dobro, když ti stejně nebudou nikdy rozumět?«

»Láska!«

Maria se na něho zaraženě podívala. Náhle se na Ježíšovi všechno rozzářilo. Napřímil se, usmál se a pohlédl na Marii s takovou láskou, že se až zachvěla. – Znovu se jí zmocnila obava, že by jí toto dítě mohlo být vzato.

»Ty je miluješ, a oni pomýšlejí na to, aby tě zničili. Ó, mlč! Vím to, farizejové přicházejí téměř denně do mého domu a číhají na nějaký můj neuvážený výrok. Chtějí vědět, co máš v úmyslu a za koho se považuješ. Nenávidí tě víc než Řím. Jsi pro ně největším nepřítelem, protože dav jde za tebou. Cítí, že jejich moc, kterou tak dlouho vykonávali, začíná kolísat, a proto tě musí zničit. Věř mi, synu, vidím to jasněji a tuším jejich pikle.«

»Matko, i kdyby byli jako dravci, musím s nimi bojovat, postavit se jim na odpor.«

»Ještě tě chrání bohatí lidé této země. Znají tvůj vliv, cení si jej a doufají ve vysvobození z pout Říma. Myslí jen na to, že postavíš vojsko, abys konečně vyhnal nepřátele ze země. Pověz mi, máš to v úmyslu?«

Ježíš ji vyslechl až do konce, pak zvedl hlavu a prohlásil:

»Ne, takový úmysl nemám! Nejsem nepřítelem Římanů!«

Maria vzrušeně oddechovala. Během své řeči se naklonila dopředu, aby dobře slyšela jeho slova. Teď klesla zpátky na opěradlo židle.

»Nejsi nepřítelem Římanů. Jak bys jím také mohl být!«

Ježíš nevěnoval její poznámce pozornost.

»Mým protivníkem je temno, Lucifer. Já však nepřicházím, abych ho soudil!«

»Nerozumím ti!«

»Já vím.«

»Když nepřicházíš zničit Lucifera ty, přijde tedy někdo jiný?«

»Přijde ten, který přinese soud všem lidem a jehož k tomu určil Bůh. Ta doba již není daleko!«

Maria zmlkla. – »Takže Ježíš není Mesiáš,« pomyslela si. »Jak by také mohl být Říman vyvoleným Izraele?«

Druhého dne pokračoval Ježíš se svými učedníky dál v cestě.

MĚSÍCE MÍJELY. Maria dostávala zprávy o synovi pouze od cizích lidí. Zastávala se ho nyní veřejně a farizejům ukázala dveře. Klidně snášela posměch lidí v Nazaretě, šla svou cestou přímo a neohlížela se napravo ani nalevo.

Jednoho dne ji náhle zachvátila touha po Ježíši takovou silou, že jí nemohla odolat. Opět opustila své syny a vydala se ho hledat.

Kraj tonul v záplavě květů. Teď na jaře vypadalo všechno tak líbezně, že Maria kráčela svou cestou jako dítě. Vděčně se radovala, že smí vnímat krásu přírody. Cesta pro ni byla lehká jako nikdy.

»Tak krásně bylo jen jednou, tehdy, když jsem potkala v lese Kreola. A pak přišlo velké utrpení,« pomyslela si Maria a její duše se zmocnilo bolestné tušení.

Rychle ze sebe setřásla všechnu tíhu. Chtěla si užít krásu, která ji obklopovala!

Tak putovala Maria celé jaro. Nechávala za sebou vesnice i města a ubírala se stále dál směrem k Jeruzalému.

Cestou slyšela o Ježíši. Lidé o něm mluvili jako o největším prorokovi: ano, dal jim dost zřetelně najevo, že je tím, kdo má přijít!

Maria se velmi polekala. To přece není možné. Jí Ježíš řekl, že není ten, kdo přináší soud. Jak jen mohou tito lidé fakta o něm tak překrucovat? Čím více se Maria blížila k Ježíšovi, tím rychleji ztrácela klid. Potkávala stále vzrušenější lidi. Zdálo se, že všechny zachvátilo opojení. Se zaníceným výrazem ve tváři mluvili o Ježíšovi jako o zachránci!

»Ježíš přece nepřipustí, aby ho tito lidé vehnali do zkázy?« pomyslela si Maria plná úzkosti.

»Jestliže podlehne ješitnosti, kterou v něm chtějí násilně podnítit, bude ztracen!«

Už si nedopřála klid a nikde se nezastavovala. Ze všech stran spěchali lidé do Jeruzaléma na velikonoční slavnost, takže jich bylo na cestách plno. Šly po nich i dlouhé průvody mužů a zdálo se, že v nich plane odvaha k boji.

»Vypadají jako bojovníci,« napadlo Marii.

A pak se dověděla, že muži ze všech částí země směřují do Jeruzaléma, aby postavili Ježíšovi vojsko. Povstání mělo Římany překvapit. Muži měli v úmyslu svrhnout vládu v Jeruzalémě, neočekávaně přepadnout nepřátele, vyhnat je ze země a všechny, které dostihnou, zabít!

Marie se zmocnila hrůza. Chtěla bez přestávky pospíchat dál, aby mohla Ježíše varovat. Cožpak se ti lidé pomátli? A neroznítily tuto horečku synovy řeči? Jejich jednání je šílenstvím!

Maria dorazila do Jeruzaléma úplně vyčerpaná. Zjistila, že město je přeplněné věřícími ze všech částí země. Lidi sem přitáhla velikonoční slavnost.

U prvních lidí, které potkala, se informovala o Ježíšovi. Pověděli jí, že ho tady očekávají. Maria se bezděčně uklidnila. Myslela si, že tím získala čas. Vymýšlela plány, jak by Ježíše odvrátila od jeho úmyslu, nebo ho přemluvila, aby nechodil do Jeruzaléma. Pak se ale zarazila, ztratila odvahu a propadla malomyslnosti. A nepronikalo jí opakovaně do myšlenek, že je to marné? Nemá už dost svých žalostných pokusů určovat Ježíšův život?

Tak čekala v Jeruzalémě na syna, osamělá mezi tolika tisíci lidmi, protože se bázlivě vyhýbala všem známým.

Konečně se dočkala. Jednoho dne procházeli městem poslové a oznamovali, že se prorok blíží. Lidi zachvátila vlna vzrušení. Maria pozorovala, jak jim do tváří stoupá horečnatá červeň. V blouznivém nadšení mluvili s divokými posuňky ke kolemjdoucím, ale jen málokteří měli v očích zářivý lesk, málokterým zářila z očí toužebná radost a zvroucnění. To viděla Maria jen velmi zřídka. Většinou se lekla, když spatřila ve tvářích divoký, neovládaný výraz.

Lidé začali zdobit ulice. Okna i dveře domů tonuly v záplavě zeleně. Městská brána byla ověnčená jako k příchodu knížete.

Maria hleděla na toto jednání se skrytým zděšením. Ve všech těch lidech, kteří nevěděli, jak by měli Ježíšovi projevit lásku, viděla pouze jeho nepřátele. »Svou přílišnou horlivostí ho doženou na pokraj propasti,« uvažovala Maria s úzkostí.

A potom stála v zástupu lemujícím ulice, když Ježíš vjel do města. Jel na oslíkovi, vedle něho a za ním šli učedníci.

Vzduch naplnilo jásavé volání: »Hosana synu Davidovu!«

Lidé mu sypali na cestu květiny, rozprostírali své pláště na zem, aby oslavovaný nepřišel do styku s ulicí, zkrátka, počínali si jako zbavení smyslů. Matka stála mezi jásajícími a chvěla se úzkostí. Byla pouze jedním člověkem z mnoha. Potřebuje ji Ježíš? Přál by si ještě jako tehdy položit jí hlavu do dlaní?

Po tvářích jí pomalu skanulo několik slz. Vytratila se odtud a ulicemi přeplněnými lidmi pospíchala co nejrychleji do svého útulku. Dlouhé hodiny ležela na úzkém lůžku, bez jakékoliv myšlenky. Jenom cítila na duši tíhu, která ji až dusila. Konečně se nejistě zvedla. »Musím k němu,« šeptala si neustále. Rukama mechanicky přejela po oděvu, upravila si šátek a vyšla z domu, kde byla ubytovaná.

Nadešel večer. Ulice se už halily do šera. Maria pospíchala do chrámu. Doufala, že tam Ježíše najde, ale nádvoří našla prázdné. Stála na něm jen skupina mladých mužů, kteří spolu šeptem rozmlouvali. Maria k nim přistoupila a dotkla se ruky jednoho z nich. Polekaně se otočil. Maria na něho prosebně pohlédla a po chvilce váhání ho oslovila:

»Viděl jsi Ježíše?«

»Ježíše? Kdo by ho neviděl? Mluví o něm celý Jeruzalém!«

»Hledám ho. Kde by mohl být?«

»Odešel do Betanie, tam bydlí.«

Maria svěsila hlavu. Z jejího hlasu bylo slyšet zklamání, když podotkla:

»Do Betanie. A byl tady v chrámu?«

»Byl tady a udělal pořádek!« Mladý muž se napřímil a v očích se mu zablesklo.

»Ano, vyhnal směnárníky a kramáře. Očistil dům Páně a farizejové a zákoníci se ho báli!«

Maria se zahleděla na mladíka, jako by obsahu jeho slov nerozuměla. Několikrát přikývla, potom zašeptala několik slov díků, obrátila se a vyšla z chrámu. Se vztyčenou hlavou a strnulou tváří dlouho procházela ulicemi.

Této noci Maria neusnula. Byla v zajetí nadcházejících událostí. S hrůzou viděla všechno blížící se utrpení. Zachvěla se a skryla obličej do dlaní. Během této noci Maria vytrpěla část bolestí, které ji čekaly.

Druhého dne se vydala do chrámu a čekala spolu s mnoha lidmi na syna.

Ježíš přišel…

Stála daleko od něho, nebylo možné protlačit se blíž.

Ježíš mluvil…

A Maria stála s otevřenou duší a dychtivě naslouchala jeho slovům. Ne, nebylo v nich ani zmínky o vzpouře proti Římu. Ježíš kázal o míru a o lásce k bližnímu! Maria si s ulehčením oddechla. Když Ježíš skončil, tlačili se k němu farizejové a vznášeli dotazy se stejným číhavým tónem ve hlase jako nazaretští. Maria se marně snažila proniknout k Ježíšovi. Nedokázala si svým hlasem proklestit cestu. Stále víc lidí se tlačilo opačným směrem, protože všichni opouštěli chrám a hrnuli se k východu. Když se konečně dostala dopředu, bylo místo, kde Ježíš stál, prázdné. Odešel z chrámu.

Sklíčená a smutná ho už dál nehledala. Přesto ji trochu utěšilo, že Ježíš zůstal stejný, jaký býval. V jeho očích stále ještě spočívala dětská čistota, přece však v nich bylo cosi požadujícího. A jeho ústa, i když se dobrotivě usmívala, zřetelně nesla stopy bolesti. Maria v zamyšlení opustila chrám.

Náhle se zastavila. Klid z její tváře zmizel, měla napjatý každý nerv.

»Musím k němu! Jak jsem jen mohla tak dlouho otálet!«

Spěšně se vydala k městské bráně. Když měla město za zády, stmívalo se už. Rázným krokem zamířila do Betanie. »Jen abych neztratila cestu. Za chvíli bude noc a tmavými mraky měsíční světlo nepronikne.« Maria šla stále rychleji, dokud ještě viděla na cestu. Náhle zaslechla, jak se k ní blíží kroky, chvatné, těžké a téměř klopýtavé. Ustoupila stranou do křoví. Bála se potkat v noci cizího muže, vždyť na cestách se potloukalo mnoho pobudů, kteří přepadávali cestující.

Mraky, které do této chvíle zahalovaly měsíc, se náhle protrhly. Krajinu zalilo bledé světlo. Muž se blížil. Maria ustoupila hlouběji mezi keře, aby ji nespatřil. Téměř se jí zastavil dech…

Teď! V těsné blízkosti uslyšela kroky a pak muže zahlédla. Chtěla vystoupit na cestu, zavolat, ale byla jako ochromená. Několik vteřin mlčky stála a ani se nepohnula. Tento muž, jehož rysy byly k nepoznání zkřivené, téměř s nelidským výrazem ve tváři a s vytřeštěným očima – byl synův učedník, Jidáš Iškariotský!

Jakmile přešel kolem ní, vystoupila Maria zvolna z úkrytu. Kolena se jí třásla. Přitiskla ruce ke hrudi, dech se jí úžil a ve spáncích jí těžce tepala krev. Chtěla běžet za Jidášem, zadržet ho, ale nemohla udělat ani krok. »Zadrž ho!« křičelo to v jejím nitru. Maria však pouze klesla napůl v mdlobách na okraj cesty. Za chvíli vstala a chvátala dál, do noci. Úplně ztratila orientaci. Byla taková tma, že nemohla nic rozeznat. Tak bloudila po cestách… jak dlouho, sama nevěděla.

Když konečně po hodinách hledání pronikl měsíc mraky, zjistila, že je zase blízko Jeruzaléma. – Měsíc osvětloval celé okolí, takže bylo vidět skoro jako ve dne. Maria uvažovala, jestli se má znovu vydat na cestu do Betanie. Vtom uslyšela z dálky stejnoměrný krok vojáků, kteří se k ní blížili. Obrátila se a pokračovala dál do Jeruzaléma.

»Zítra ho jistě uvidím,« utěšovala se Maria. Kroky se zatím stále více blížily. Ustoupila na kraj cesty a čekala. Její pohled zaletěl k vojákům. V měsíčním světle se jejich přilby stříbřitě leskly, tváře pod nimi ale byly zastíněné. Jen muž, který šel v jejich středu, neměl přilbu.

»To je ten, koho chytili!« pomyslela si Maria a probudil se v ní soucit. »Co ten mladý člověk asi udělal?« Náhle vykřikla. Rukou si přejela oči. Není to sen? Muž, s nímž projevila soucit, byl Ježíš!

Četa přešla kolem Marie. V nevelké vzdálenosti za vojáky kráčel zástup mužů. Postoupila jim o krok naproti. Byli to učedníci.

»Stůjte!« zvolala Maria a napůl zvedla ruku. Jan ji poznal nejdřív. Přistoupil k ní a podepřel ji, protože zavrávorala. »Matko Maria,« řekl tiše a vřele, »jsem s tebou. Pojď, zavedu tě domů.«

»Domů?« Maria na něho tázavě pohlédla. »Co se stalo? Proč odvádějí spoutaného Ježíše?«

»Někdo ho křivě nařkl a zradil. Obviňují ho, že osnoval plány proti Římu. Ale to je omyl. Už zítra se všechno vysvětlí a pak bude zase volný.«

»Zítra!« pronesla těžce Maria. Jan ji doprovázel, zatímco ostatní učedníci přidali do kroku, aby mohli následovat Ježíše.

»Pospěšte!« zvolal Jan, »zůstaňte v jeho blízkosti, a kdyby se ptal po mně, řekněte, že jsem doprovodil Marii domů. Brzy přijdu za vámi.«

Maria kráčela vedle něho bez jediného slova. Jan přerušil mlčení.

»Maria, tvůj syn je chráněn, neboť je Synem Nejvyššího. Neboj se! Hleď, přišel k nám, aby nám přinesl Pánovo Slovo. Vybuduje na této zemi svou říši a bude vládnout všem národům.«

Maria zavrtěla hlavou. »Nikdy! Ježíš není ten, kterého zvěstoval Izaiáš. Sám mi to řekl! Je v rukou svých nepřátel a ti ho zničí.«

Jan dlouho mlčel. Spočívala na něm velká tíha, kterou cítil již několik hodin před zatčením Ježíše. Smutek, který Ježíš tento večer tak zřetelně projevoval, jeho slova »jeden z vás mne zradí«, hodiny v zahradě Getsemane, kdy Ježíš zápasil v modlitbách – to vše stálo před Janovým duševním zrakem a vyvolávalo v něm úzkost. Cítil, že se blíží něco strašlivého, a marně se snažil své tušení potlačit. Snášel s touto ženou stejné bolesti a podobně jako ona s úzkostí očekával, co se bude dít dál. Ve své bolesti se spojili a cítili se zajedno.

Když odešel od Marie, pospíchal za svým Pánem. Hledal ho, až ho našel.

Marii zanechal ve stavu největšího rozrušení. Obracela se na lůžku neklidně sem a tam, občas jí unikl z úst sten. Její myšlenky neustále kroužily kolem Ježíšovy neviny.

Pomalu se rozednilo. Maria vstala. Přes noc zestárla. Vyšla z domu a namáhavě se vlekla ulicemi, které již byly plné lidí. Všichni se tlačili jedním směrem. Maria se dala bezmocně unášet tímto velkým proudem, byla hnána jako skořápka, až se dostala k Pilátovu domu. Čekal tam obrovský dav lidí. Mezi nimi stáli zákoníci a farizejové. Štvavými řečmi popouzeli dav ke vzteku a odporu proti Ježíšovi. Maria z toho nevnímala nic. Stála a upřeně hleděla na Pilátův dům.

Římský místodržitel vešel na balkón. Rázem nastalo hluboké ticho.

Pilát dlouho mlčel. Pak promluvil mocným hlasem:

»Dnešního dne může být na vaši žádost udělena jednomu vězni císařova milost. Ode dneška spadá Ježíš z Nazareta pod mou pravomoc. Neshledávám na něm vinu. Ať je proto propuštěn on!«

Lid projevil nespokojenost. »Ne! Vydej nám vraha Barabáše!« křičeli z davu.

Pilát zakroutil hlavou a vešel zpět do domu. Když se znovu objevil, vedl Ježíše.

»Podívejte se! Jaký to člověk!« zvolal.

Vtom ječivý hlas vykřikl: »Ukřižuj ho!«

Po těchto slovech všichni ztichli… pak se strhl povyk, který trval několik minut. A znovu se ozval ten hlas: »Říká si židovský král, Syn Boží! Ukřižuj ho!«

Pilát zvedl ruku a obrátil se k Ježíšovi. »Je pravda, co povídají?« Ježíš neříkal nic.

»Odpověz! Říkáš si židovský král, Syn Boží?«

Ježíš prohlásil: »Já jím jsem!«

Pilát ustoupil o krok dozadu. Zmocnil se ho strach. »Neshledávám na něm vinu,« zvolal opět.

Potřetí k němu pronikl ječivý hlas:

»Nejsi císařův přítel, když chráníš toho, kdo usiluje o korunu!«

»Ukřižuj! Ukřižuj ho!« volaly davy, které před několika dny rozechvěly vzduch svým »hosana«.

Pilát pokrčil rameny. »Nemám podíl na této vraždě!« zvolal ještě jednou, pak přistoupil k Ježíšovi a podíval se na něho. Pod pohledem Syna Božího však sebou trhl. Učinil bezmocný pohyb rukou a ve spěchu se vrátil do domu.

Ježíše se surovými pěstmi chopili vojáci a odvedli ho. Lid stál a čekal, dokud se neotevřela vrata domu a neobjevili se vojáci se svou obětí.

Upletli trnovou korunu a narazili mu ji na hlavu. Po čele a po tvářích mu stékala krev.

Na Ježíšových ramenou spočíval těžký kříž, který měl nést na popraviště. Dav oživl. Vzduchem létaly hrubé nadávky. Náhle lidé začali jásat a jejich jásot obklopil Syna Božího jako bouřlivé moře.

Vojáci si razili kopím cestu mezi davy. Lidu si téměř nevšímali. Tím, jak projevoval svou nenávist, jim připadal ničemný.

Na ulicích bylo více lidí než jindy. Všichni chtěli vidět Ježíšovo potupení.

Maria stála mezi nimi jako strnulá. Kletby, které byly určeny jejímu synovi, však nevnímala. Nevnímala posměšky, jimiž lidé Ježíše zahrnovali, ani jejich pobouření nad tím, že veřejně prohlásil, že je Syn Boží.

Vtom se přiblížil zástup s Ježíšem. Když jej Maria spatřila, sevřelo se jí srdce a zavrávorala. Z jejího nitra vystoupila prosba jako výkřik, který slyšela jen ona sama:

»Jestliže jsi Syn Boží, musíš být teď dobrý! Obdař mě, svou matku, pohledem, posledním pohledem, než odejdeš!«

A Ježíš, který si nevšímal lidí stojících po obou stranách cesty, zvedl hlavu. Na několik vteřin pohlédl Marii do očí a na rtech se mu objevil úsměv, v němž se skrývala všechna jeho bolest. Pak byl pryč…

Maria se rozběhla za ním. Udělala jen několik kroků a zhroutila se s výkřikem: »Můj synu!« Kdosi ji zvedl, ale když se probrala z mrákot, odstrčila ho stranou a následovala Ježíše na Golgatu.

Třikrát klesl Syn Boží pod tíhou kříže. Konečně jeden z vojáků přistoupil k muži přicházejícímu po cestě, který vypadal jako silák.

»Stůj!« rozkřikl se na něho zhurta, až se muž polekal. Sundal Ježíšovi z ramene kříž a přivlekl jej po zemi k muži. »Dones jej na Golgatu!« poručil mu. Potom Ježíši, který mezitím klesl na zem, pomohl vstát a postrčil ho dopředu.

Konečně dorazili na pahorek. Zdálky již bylo vidět dva kříže temně se rýsující na ranní obloze.

Oba ukřižovaní na nich viseli se zkroucenými tvářemi a jeden z nich strašně klel a proklínal.

Vojáci vztyčili kříž. Za Ježíšem došel až pod kříž jen malý zástup lidí.

Stáli hluboce otřesení v hloučku, oči upřené na Ježíše. Všichni čekali na poslední Pánovo slovo. Ale Ježíš mlčel… ani se nepohnul, nepokusil se sejmout trní z hlavy. Čekal, až k němu přistoupí vojáci. Odňali mu oděv a obtočili mu kolem těla provaz, kterým ho měli vytáhnout na kříž. A když dokončili své strašlivé dílo, když mu nohy a ruce přibili hřeby na kříž, zdálo se, jako by Ježíš opustil své tělo: tak nehybně všechno snášel. Teprve později mu z úst unikl vzdech. V té chvíli se pod křížem ozval drsný smích.

»Teď dokaž, že jsi Syn Boží, a sestup z kříže!« posmívali se.

»Jestliže jsi Syn Boží, pomoz si sám!«

Ježíš ke všemu mlčel.

Oba další ukřižovaní se pohnuli. Jeden se začal pustě rouhat. Druhý však naklonil hlavu k Ježíši: »Pane!« zaprosil.

Ježíš, který porozuměl jeho prosbě, pravil: »Ještě dnes budeš v ráji!«

Hříšník po jeho slovech sklonil hlavu a skonal.

Maria uslyšela synův hlas a napřímila se.

»Nejsi opuštěná, neplač. Hleď, to je tvůj syn a ty, Jane, hleď, to je tvá matka!«

Jan objal Marii. Opět zavládlo hluboké ticho. Blížilo se umírání a svým dechem se již dotýkalo přírody. Nastalo tíživé dusno. Trávy, květiny i keře se sklonily jako ochablé.

»Žízním!«

Ježíš to zašeptal k smrti zemdlený.

Jeden z vojáků namočil houbu, nasadil ji na tyč a podal ji nahoru Ježíšovi.

Pak bylo opět ticho. Maria stála pod křížem opřená o Jana. Nenaříkala, jen v očích se jí zračila bolest, kterou prožívala.

Nikdo z truchlících, kteří byli shromážděni pod křížem, se neodvážil porušit ticho. Vojáci leželi opodál a snažili se ukrýt před nemilosrdně pálícím sluncem do stínu několika keřů.

Vtom zaznělo z kříže:

»Otče! Do Tvých rukou odevzdávám svého ducha.«

Ozval se tichý vzdech a Ježíšova hlava se naklonila…

Lidé se neodvážili pohnout. Stáli jako strnulí… pak všichni klesli na kolena.

Ozval se hvízdavý zvuk, jakoby rána bičem. Vzduchem to divoce zaskučelo. Nebe se zatmělo, země se třásla… tak vyjádřila příroda svůj žal.

Vojáci ve strachu vyskočili a prchali. Jen jeden přistoupil zvolna blíž. »Opravdu, je to Syn Boží!« řekl a skryl obličej do dlaní.

Teprve nyní se učedníků zmocnila hrozná bolest a překonala všechno předešlé.

»My jsme ho ztratili! Jsme sami, opuštění!« zvolal zoufale Ondřej a v jeho hlase zaznívala bolest ostatních.

Maria stála úplně klidná.

»Miloval vás, nenaříkejte!« Pak se posadila vedle Jana na zem.

Jak dlouho čekali – na něco – sami nevěděli. Náhle uviděli, jak se k nim blíží několik mužů.

Muž, který je vedl, vysoký, krásný člověk, pospíchal, až se náhle při pohledu na kříž zastavil. Zadíval se zděšeně na Ježíše a na jeho tváři se objevil bolestný výraz. Dvěma kroky stanul u kříže:

»Pozdě! Ó Pane, tys odešel, aniž jsi mi řekl poslední slovo! Pane, komu mám sloužit, když ne tobě? K čemu ještě žiji?«

Objal spodní část kříže a klesl k zemi.

Jeho průvodci, mezi nimiž byli i římští vojáci, stáli v povzdálí a čekali, až opět vstane.

Pak se zvolna přiblížili.

»Josefe z Arimatie!« Jeden z učedníků k němu přistoupil a podal mu ruku.

»O této vraždě jsem se dověděl příliš pozdě – a teď přicházím, abych ho pohřbil.« Obrátil se, aby skryl slzy.

Jeden z vojáků přistoupil ke kříži a vrazil ukřižovanému kopí do boku. Dolů stékala krev a voda.

»Je mrtvý,« prohodil klidně.

Josef z Arimatie sebou trhl, jako by ucítil tělesnou bolest. Pak poručil, aby Ježíšovo tělo sundali.

Když Ježíše položili na plášť, který zatím rozprostřel, poklekl k němu a namazal jeho tělo balzámem. Potom je ovinul plátnem a dal je donést do hrobu, který pro něho připravil.

Vchod do hrobu vytesaného ve skále zakryl těžký kámen.

VELIKONOČNÍ JITRO zalilo celou zemi zářivým světlem. Ke hrobu Syna Božího se vydalo několik žen. Mlčky procházely mezi poli a na jejich tvářích bylo vidět hlubokou vážnost. Brzy došly ke hrobu, ale zděšeně hleděly na zející otvor před sebou. Opodál ležel odvalený balvan.

Rozechvělé ženy vstoupily do úzkého hrobu. Byl prázdný! Na zemi ležel kus plátna, jediné, co po Ježíši zbylo…

V JERUZALÉMĚ seděl Jan u Marie. »Splnili jsme tvé přání, matko. Zanesli jsme jeho mrtvé tělo tam, kam sis přála! Teď je v bezpečí, chráněno před lidskou zvědavostí a zvůlí. Lid se nikdy nedoví, kde je jeho tělo pochováno.«

A během jeho řeči se jim zjevil Syn Boží. Oběma rukama jim žehnal a usmíval se na ně.

Jan uchopil Marii za ruku: »Vidělas ho, máti?«

»On žije, je s námi,« pronesla tiše Maria.

Pak sklonila hlavu a potichu dodala: »Jane, teprve teď, kdy mám většinu života za sebou, jsem dospěla k poznání, že uplynul jako krátký okamžik, který jsem nechala minout bez užitku. Až do této chvíle jsem nepochopila smysl svého života!« Zvedla ruce.

»Pane! Nejsem hodna být nadále tvou služebnicí.« Zmocnilo se jí zoufalství.

Jan mlčel. Nenašel žádné slovo útěchy.

Konečně se Maria vzchopila. Vstala a sbalila si své věci.

»Kam tě to žene?«

»Chci domů, pokusit se najít klid v péči o své syny a v práci pro ně.«

»A myslíš si, že by to bylo správné? Myslíš, že tím napravíš, v čem jsi pochybila? Místo abys teď radostně napnula všechny své síly a sloužila Ježíši, chceš se vrátit do všedního života? Potřebují tě tvoji synové tak nutně? Cožpak nemáš povinnost být radostným člověkem a sloužit svému Bohu?«

Maria beze slova pohlédla na Jana. V jejím nitru probíhal boj. Pak v ní však jasně, vítězně vzplálo vše, co bylo léta v klidu. Mariina tvář se naráz změnila: »Ano. Chci mu sloužit!«

Jan jí podal obě ruce…

Oba opustili město. Maria se ještě jednou vrátila domů a uspořádala své záležitosti. Po svatbě nejstaršího syna svěřila všechno jeho ženě a rozloučila se.

Potom odešla ke Genezaretskému jezeru, do Janova domu.

Blížily se letnice. Maria to už déle nevydržela a pospíchala do Jeruzaléma. Našla učedníky v radostném pohnutí. Všichni směli často vídat svého Pána. Tak jako dříve pobýval mezi nimi a mluvil s nimi.

To učedníky stále silněji spojovalo dohromady. Cítili v sobě příliv nové síly a stále více si přáli, aby ji mohli nechat působit navenek.

Jednoho dne šli do Betanie a Ježíš kráčel před nimi. Učedníci byli v jeho blízkosti šťastní, ale náhle vycítili, že tato cesta je poslední.

Ježíš stál najednou výš než oni, připadal jim vzdálenější. Ulekli se a snažili se překonat strach.

Ježíš Kristus zvedl ruce. Ještě jednou cítili učedníci jeho lásku a vnímali jeho napomenutí. Jeho Slovo stálo živě před nimi. Jejich duchové se pozvedli k nejvyšším výšinám a jásavě projevovali souhlas. Sneslo se na ně požehnání Syna Božího… a Ježíš se zvolna vzdálil.

Maria spatřila zjasnělé tváře vracejících se učedníků, slyšela jejich slova a byla šťastná spolu s nimi.

Až do letnic před každým mlčeli, pak se jim ale naráz rozvázaly jazyky. Naplnil je Duch Boží a mluvil z nich. Ježíšovo Slovo znovu ožilo a pronikalo zeměmi. Byl to vítězný začátek. Učedníci bojovali ze všech sil a snažili se působit na uzavřené duchy tak, aby se otevřeli a přijali Pánovo Slovo. Učili, odcházeli do světa a rozšiřovali sémě, aby vzešlo a přineslo ovoce…

Maria se zbavila všeho starého a držela krok s Kristovými učedníky. Co pro ni bylo dřív těžké, teď bylo lehké. Ale směla se na všem podílet už jen krátký čas. Zachvátila ji těžká nemoc a vzala jí veškerou odvahu. Maria ležela na lůžku celá zoufalá.

»Pane, ty už nepřijímáš mé ruce, které chtějí pro Tebe pracovat. Zavrhuješ mě, protože jsem kdysi zanedbala své povinnosti,« naříkala potichu.

Uslyšel ji Jan. »Matko,« poznamenal vážně, »reptáš proti Bohu. Děkuj mu, že jsi byla osvícena dříve, než budeš muset opustit tuto zemi!«

Maria mlčela. Při Janových slovech se zarděla.

»Chci sloužit, Otče na nebesích, dovol mi ještě jednou sloužit.«

Tuto modlitbu pronesla Maria vroucím a prosebným hlasem. Usmála se blaženě jako dítě. Nezaznívá jí snad do uší hudba z velikých dálek? Nezní místností jásavý akord?

»Ježíši…« zašeptala téměř neslyšně. Pak se zdálo, jako by ji jakási ruka lehounce pohladila po tváři. Všechno tvrdé a hořké, co ještě bylo vryto v jejích rysech, změklo a rozplynulo se jako dech před nebeským mírem, který zjasnil tvář zesnulé ženy…

ŽIVOT JEŽÍŠŮV NA ZEMI

JAKMILE POHASLA hvězda nad Betlémem, vyhasla i v lidech jásavá radost, která je naplňovala při narození Syna Božího. Světlo dokázalo rozzářit jejich srdce jen na krátkou dobu.

Pomocí hvězdy našli králové z Východu cestu, která je přivedla k Božskému dítěti. Poznali je, poklekli u jeslí a odevzdali mu své dary. Tím ale změnili duchovní v nepatrné pozemské. Měli mu přinést sami sebe, jak bylo určeno shůry, proto žili na zemi! Měli chránit Vyslance Světla, ale místo toho se vrátili domů. Selhali a žili pak již na zemi zbytečně.

Také Maria a Josef poznali v dítěti dlouho toužebně očekávaného Mesiáše. Oba věřili, že Ježíš je Spasitelem… a pak v nich tuto víru utlumil každodenní život se spoustou drobných starostí. Vzpomínky na tichou noc v Betlémě se vynořovaly stále řidčeji a všechno upadlo v zapomenutí.

A tak vyrůstal Ježíš nepochopený a téměř bez povšimnutí. Svou přítomností na zemi dával lidem Světlo, slabým sílu, malomyslným odvahu, ale nikdy se mu nedostalo díků!

Ježíš viděl svět krásnější, než jak ho viděli jeho bližní. V jeho očích získala příroda nový lesk. Dokud byl ještě dítě, připadala mu země nádherná. Ničím nezatížený šel svou přímou cestou a radoval se ze všeho krásného, dával všemu požehnání a oblažoval vše kolem. Každé zvíře a každou rostlinu důvěrně znal. Mluvily s ním svou řečí a Ježíš všemu rozuměl. Každé zvlnění travin mu řeklo víc než lidská slova.

Čím vroucněji byl spjat s přírodou, tím cizejší mu byli lidé. Pohlížel na jejich činy bez porozumění. Jejich cesty byly stejně zmatené jako jejich řeči a v jejich životě nenacházel logickou souvislost. Pokaždé ho zabolelo v duši, když slyšel tvrdá, nespravedlivá slova, když lidé reptali proti Bohu a na svůj osud. Proč jsou lidé jiní než zvířata? Proč je všechno, co dělají, tak těžko pochopitelné? Když trpěli a bolest zastřela jejich tváře, padla na chlapcovu duši jakoby velká tíha. Stál opodál a vysílal k nim pomáhající, dětsky prosté myšlenky. V srdci měl vřelou touhu, aby k nim směl přistoupit, uchopit je za ruce a rozradostnit je opět svou láskou.

Bránila mu v tom ale velká plachost, která ho nutila držet se stranou. Zdálo se, že mezi Ježíšem a lidmi se rozevírá nepřeklenutelná propast.

S přibývajícím věkem zajímal Ježíše život lidí stále víc. Dítě v něm usnulo a probudil se mladík. Ježíš stále jasněji viděl slabosti lidí. Začal chápat mnoho pohnutek jejich činů. Neustále se však ptal sám sebe, proč lidé nemohou pochopit, že musí žít jinak, jestliže chtějí, aby jejich pozemský život byl pěkný. Vždyť sami na sobě i na svých bratřích vidí, že jejich jednání přináší jen neštěstí místo požehnání! Proč se z toho nepoučí? V jeho mysli se vynořily otázky:

»Modlí se k Bohu, jako se modlím já. Cožpak se jim v modlitbě nedostává poznání? Proč ne? Nejsou to snad lidé jako já? Kéž bych k nim mohl přistoupit, ukázat jim, co dělají nesprávně, a pomoci jim!

Co chceš? Kdo jsi, že je chceš vést? Nejsou zde kněží? Chceš se snad stát také knězem?«

Sklíčenost mu vzala sílu k dalšímu přemýšlení. Ne, nechtěl se stát takovým jako kněží, pokryteckým a falešným. Chtěl zůstat čistý a nezávislý! Bojoval proti probouzejícím se silám ve své duši, protože již poznal svět a jeho názory. Stal se z něho tichý mladík pohroužený do sebe. Když lidé šli nesprávnou cestou, nutil se, aby zůstal klidný. Josefovi a Marii se stále více odcizoval. Oba cítili, že jim chybí klíč k jeho duši. Byli přesvědčeni, že Ježíš v sobě skrývá víc, než projevuje navenek.

A přestože se držel stranou, nezabránil tomu, aby nevzbuzoval pozornost, a to všude! Mluvilo se o něm ve škole i na ulici. Lidé ho zastavovali a ptali se ho na radu. Navštěvovali jeho rodiče a chtěli se dovědět víc. Marii se zdálo, jako by ve všech jejich hovorech zazníval jakýsi číhavý podtón. Začala se o svého syna strachovat a jednoho dne ho poprosila, aby mlčel. Ježíš na ni vážně pohlédl. Stydí se za něho? Chce ho předělat, aby byl jako ostatní?

»Mám být jako všichni, kdo jsou vlastní vinou nešťastní? Mohl bych tím udělat své matce radost? Muselo by ji přece bolet, kdybych se stal špatným!«

Ježíš žil zmítán protichůdnými city. Toužil po tom, aby směl být jednou sám, sám s Bohem, aby mu mohl předložit všechny své nevyřešené otázky. Přál si najít člověka, který by pro něho měl pochopení, mohl mu poradit nebo by mu alespoň řekl:

»Tvé cítění je správné, i když jsou všichni lidé jiní než ty!«

Jeho mládí mu všude překáželo. Lidé ho nebrali vážně. Naslouchali mu, chtěli znát jeho názor, ale pak si náhle uvědomili, že slyšeli mladíka a ne muže.

Dokud Ježíš mluvil, byli lidé uchváceni a naslouchali jeho moudrým, vřelým slovům. Zapomínali, že si předtím o sobě mysleli, že jsou modřejší. Pak si však uvědomili vlastní nedostatečnost, protože Ježíš jim bez jakýchkoliv ohledů ukazoval jejich slabosti. S nasloucháním byl konec! Zahrnuli ho posměchem, ostře kritizovali jeho slova a přisuzovali mu nízké pohnutky. Ježíš neodporoval a hrdě ustupoval do pozadí. Byla to tvrdá škola, kterou musel na zemi projít. Musel poznat všechno, každou slabost lidí prožil sám na sobě.

A znovu se ptal sám sebe: »Proč jimi nepohrdám, všemi, kteří mi působí bolest? Proč je přesto miluji a rád bych jim pomohl? Nezahrnují mne snad ranami, jakmile se pokusím přiblížit se jim? Nevykládali každé mé slovo nesprávně?«

A stále znovu musel naslouchat hlasu, který v něm odpovídal: »Musíš jít svou cestou, jak je pro tebe vyznačena! Lidé se musí změnit, a ne ty!«

Tak plynula léta… Josef zemřel… Ježíš byl u něho v hodině jeho odchodu. Nemohl zapomenout na poslední slova umírajícího Josefa a na jeho zjasnělou tvář. To jen posílilo jeho chtění. V Josefovi odešel člověk, který mu nejlépe rozuměl. Nikdy spolu mnoho nehovořili. Josef mluvil stručně a málo. Ježíš si ale vždy uvědomoval jeho lásku i radost, kterou měl Josef z jeho práce. Ježíšovy poslední žehnající myšlenky mu urovnávaly cestu na onen svět.

Ježíš byl nyní ještě osamělejší. S naprostou jistotou očekával nějakou událost, která by pro něho byla rozhodující. Často si ji představoval v myšlenkách a byl pevně rozhodnut, že tuto příležitost pozná a využije, jakmile se mu naskytne. Věděl také, že tím způsobí matce bolest, která je může navždy rozdělit. Ve svých úvahách přihlédl ke všemu, a přece nemohl nic změnit. Půjde svou cestou, i kdyby se proti němu postavil celý svět!

Tento okamžik skutečně jednoho dne nastal a Ježíš se ihned chopil příležitosti. Bylo vysloveno nové jméno. Pro Ježíše znamenalo souhrn všeho, na co tak dlouho čekal!

Jan Křtitel! Prorok, který kázal na poušti, křtil lidi, hlásal jim pravdu a povzbuzoval je v jejich nouzi.

Ježíš slyšel vyprávět o Janovi a pevně se rozhodl, že stejně jako tisíce jiných k němu musí jít. Potřeboval jeho radu!

Boj, který musel vybojovat s Marií dříve, než se vydal k Janovi, se odehrál v jejich nitru. Dlouho spolu zápasili, vůle jednoho proti vůli druhého. Ježíš prosadil své přesvědčení, své neochvějné chtění proti největší síle, jakou byla Maria schopná vyvinout. Bojovala všemi prostředky, které ve svém zoufalství nacházela, ale nakonec musela podlehnout silnějšímu. Když padlo rozhodnutí, mluvili už spolu klidně a se vzájemným pochopením.

BRZY NATO se Ježíš vydal k Janovi. Když měl Nazaret za zády, oddechl si, jako by se zbavil těžkého tlaku. Svět před ním ležel slunný a volný a Ježíš cítil, že jím proudí radost, jakou ještě nepoznal. Znovu jako kdysi, když byl ještě dítě, mu země připadala nesmírně krásná a nádherná. Díval se na všechno jinýma očima. Měl před sebou cíl a k němu teď spěchal, zbaven všech pout. Trápení minulých let zůstalo za ním jako těžký sen.

»Jsem svobodný! Volný!« jásalo to v něm,

Tak došel k Jordánu, neobtížený, hrdý a jistý. Vycházely z něho vlny síly a strhovaly s sebou i jiné. S velkým zástupem lidí dorazil Ježíš ke Křtiteli a naslouchal jeho slovům.

»Čiňte pokání, neboť se přiblížilo království nebeské!«

Křtitelova slova vzbudila v Ježíši živý ohlas. Totéž volával i on k lidem, ale nechtěli ho slyšet.

Všichni, kteří si mysleli, že jsou již očistění od svých hříchů, zamířili příští den k Jordánu, aby se dali pokřtít. Ježíš sledoval zástup kajícníků a viděl víc: nepoznával na nich žádné polepšení! Rysy jejich tváří byly sice extází zjasněné, nebyly však očištěné ode všech vin. Většina z nich se oddávala klamu. Přijímali tak křest, aniž jej byli hodni!

Také Ježíš sestupoval k řece. Ještě bedlivěji pozoroval lidi. Místy poznal, že v sobě mají poctivé chtění, ale jen velmi zřídka. A přece to stačilo, aby mu to opět vrátilo radost.

»Pro těchto několik chci žít i já.«

Velký okamžik se blížil – měl předstoupit před Křtitele. Zvolna k němu kráčel. Viděl, že dřív než Jan ponoří každého člověka do vody, zkoumavě se na něho zahledí. Slova, která ke křtěným promlouval během křtu a která je měla doprovázet na jejich další cestě, byla pokaždé jiná. Jan s pronikavou bystrostí poznával slabosti každého z nich. Cesta před Ježíšem se uvolnila. Učinil ještě krok a stanul před Janem.

Hluboké Křtitelovy oči se na okamžik rozšířily a pak se jim opět vrátil původní výraz. Hlas se mu však chvěl, když pronesl: »Já tebe bych měl prosit o křest, cizinče!«

»Prosím tě o křest, Jane!« pravil pevně Ježíš.

A Křtitel ponořil do vod Jordánu i jeho. Nato zašumělo shůry a Jan spatřil, jak se nad Ježíše snesla holubice. Neschopen vypravit ze sebe jediné slovo klesl před ním na kolena.

Ježíš mu pomohl vstát a promlouval k němu. Jan se proto uklidnil a křtil dál.

Když nadešel večer, pátral Jan v řadách lidí po Ježíšovi. Našel ho. Procházeli pak spolu velkým ležením poutníků, až došli k Janovu stanu. Mlčky vstoupili dovnitř a posadili se.

Z Janových úst vyrazila slova, která celý den nosil v sobě: »Pane, ty jsi to! Ty jsi ten, který má přijít!«

Ježíš mlčky přikývl. I on měl teď jistotu. Nebylo již zapotřebí Křtitelových slov, aby se Ježíši vše ujasnilo. Od chvíle, kdy přijal křest, věděl, že přišel ze samého Boha, aby lidstvu ještě jednou ukázal cestu k Otci, aby mu zvěstoval Světlo a nový život a aby svým Slovem bojoval proti hrozícímu temnu.

Síla, která z něho vycházela, byla tak mohutná, že ji Jan nemohl téměř snést. Jako bouřlivý příval se tato síla musí rozlít po Izraeli, vyburcovat lidi a přimět je k obrácení! Ježíš může jediným svým slovem dokázat u lidí víc, než kdyby on sám kázal celý život.

»Kéž bych mohl působit po tvém boku, Pane! Kéž bych mohl zůstat s tebou!«

Janova slova byla prosbou.

Ježíš se na něho zamyšleně podíval, pak sklonil hlavu a pravil tiše, ale určitě: »Jsi první člověk, který mne poznal! Budeš první, který mne opustí.«

Jan zděšeně pohlédl na Syna Božího. Ježíš se usmál, aby ho uklidnil.

»Budeš smět vystoupit ke Světlu, Jane. Už brzy zaměníš tento svět za krásnější.«

Jan mu porozuměl. Netušil ale, jaké utrpení na něho čeká, než ho smrt vysvobodí. Věděl, že ostrostí svých slov si získal nenávist mnoha nepřátel. Mnohý, kdo k němu přišel celý zkroušený s prosbou o pomoc, na sobě pocítil jeho neúprosnou tvrdost.

Jan vždy několika slovy strhl lidem masku. Jeho otevřenost nedokázali všichni snést. Věděl, že je pouze připravovatelem cesty pro kohosi vyššího. Chtěl lidi varovat před přicházejícím soudem a upozornit je na jejich chyby.

Janovo rozloučení s Ježíšem bylo rozloučením navždy. Jan věděl, že se již neshledají…

JEŽÍŠ NYNÍ ŽIL stranou lidí, v samotě. Konečně mohl uspokojit svou touhu být jednou sám. V tichu, které ho obklopovalo, byl spojen s Bohem tak, jak si to dříve přál. Jeho pozemské tělo si postupně přivykalo na velikou sílu Světla, která na něm spočívala a pronikala jím ode dne křtu, kdy byl dosazen do svého úřadu.

Duch a tělo dosud nebyly v plném souladu. Ježíš to věděl, a proto zůstával odloučen od lidí tak dlouho, dokud u něho nenastal soulad. Věděl sice, že každá minuta je drahá a že lidé potřebují jeho slova víc než kdy jindy, ale věděl také, že předčasný začátek by mohl mít pro jeho tělo zhoubné následky.

To všechno uvážil a jednal jen tak, jak musel jednat podle Božích zákonů. Dny trávil v přípravách na úkol, který měl splnit.

V této nejklidnější a ničím nezkalené době svého pozemského života rozmlouval s Bohem a byl se svým nebeským Otcem úplně spojen.

Ježíš žil na poušti tři roky. Uplynuly mu jako jediný den! Jak dlouhé se jinak zdají být člověku, který čeká, až nadejde jeho chvíle! V této době se přetvořilo celé jeho tělo. Ježíš si svou vnější změnu uvědomil teprve tehdy, když se náhle rozhodl, že půjde opět mezi lidi. Věděl, že čas k tomu nadešel. Nemohl již déle zůstávat o samotě.

Ježíš seděl před svou jeskyní, v níž vždy přenocoval a která byla tři roky jeho domovem, a snil. Ještě jednou si před svým vnitřním zrakem promítl minulost, celý svůj život až do této chvíle. Ještě jednou prožil všechno nádherné a skvělé, co směl ve své samotě spatřit a dovědět se. Každým dechem projevoval dík Otci. Byla to ona nepopsatelně posvátná chvíle, kterou mohou lidé svým nejvnitřnějším cítěním jen vytušit.

A ve zbožném zanícení, do něhož byl pohroužen, viděl, co se děje v lidstvu, viděl všechna ta spletená a zamotaná vlákna i všechny nesprávné cesty, po kterých lidé šli.

»Otče, prosím tě, dej mi sílu Světla, abych mohl prosvětlit temnoty!«

Vtom k němu přistoupil Lucifer.

Ježíš zůstal klidný, i když měl duši naplněnou bolestí. Lucifer ho oslovil:

»Chci ti pomoci vykonat tvé dílo na zemi. Moje moc je velká, držím lidi na neviditelných vláknech a lidé vykonávají mou vůli. Chci tě učinit pánem světa. Tvoje moc bude ovládat všechny lidi!«

Ježíš prohlásil: »Jak by mohl služebník povýšit svého pána? Jedině tehdy, kdyby se mu pán podřídil! Odejdi ode mne, Lucifere!«

Temný ho proto opustil.

JEŽÍŠ VYŠEL ven do světa a zjistil, že je temnější, než se obával. Stanul před lidmi… sám, nikdo ho neznal, nikdo se po něm neptal… a přece ho potřebovali! Hledajících lidí bylo jen málo ve srovnání s těmi, kdo se Světla báli a snažili se mu vyhnout. Moc nad dušemi na sebe strhli nesvědomití kněží. Jednali svévolně a využívali lidi pro vlastní cíle. Ježíš procházel zemí a kázal. Ponenáhlu přicházeli posluchači, lid k němu proudil, aby uslyšel nového proroka.

Tak však lidé běhali ke každému, kdo přišel a mluvil! Nedělali žádný rozdíl a naslouchali každému, pokud nemluvil proti farizejům a zákoníkům. Jedině pak se jejich zájem změnil v posměch. Posmívali se řečníkovi a nechávali ho o samotě.

Jenom Jan měl větší moc nad davy než farizejové. Říkal lidem pravdu tvrdě a bez mnoha slov, ale s vnitřním přesvědčením, které pronikalo do duší posluchačů, i když se tomu vzpírali! Ve skutečnosti nebyli vůbec posměvační, ztratili pouze víru. Ani se nechtěli síle Světla vzpírat, dali se jen ovládnout temnem a byli vlastně nešťastní. Sami to ovšem nepozorovali.

Ježíš jejich stav brzy poznal a jeho láska k nim vzrůstala. Jestliže slova Jana, který mu připravoval cestu, byla tvrdá a nemilosrdně ťala vždy do živého, Ježíšova slova byla naplněna tak velkou dobrotou a láskou, že zasahovala srdce lidí, vnikala do nich a působila v nich dál. Lidem se zdálo, jako by se v nich najednou opět cosi probudilo. Cosi, co je zabolelo, roztesknilo a tiše jim připomnělo něco, na co už dávno zapomněli.

Jako světelné paprsky to zasahovalo jejich srdce, jitřilo je a osvobozovalo.

Stále víc je to táhlo ke »kazateli z pouště«, jak mu říkali, a stále více se zajímali o jeho život. Jeho jméno se v zemi šířilo rychlostí větru.

I mluvil Ježíš u Genezaretského jezera. Měl mnoho posluchačů. Vysvětloval lidu Slovo Boží v podobenstvích. Izraelský lid byl líný přemýšlet. Ježíš musel hledat stále nové cesty, aby mu vysvětlil všechno, co chtěl říci.

Mluvil k lidem, jako se mluví s dětmi. Činil tak neúnavně a s nevyčerpatelnou trpělivostí. Lidé se také ptali tak, jak se ptají děti, a chtěli vědět stále něco jiného. Jejich otázky bývaly někdy tak pošetilé, že si Ježíš říkal sám pro sebe: »Cožpak mi nikdy neporozumí?«

Když zástupy lidí stále vzrůstaly, prosil Ježíš Boha o pomoc, o pozemskou pomoc. Byl přímo zaplaven nesmírným množstvím tazatelů, kteří se k němu tlačili po každém kázání. Farizejové se pokoušeli klást mu svými vychytralými řečmi léčky. Ježíš prohlédl jejich záměr a rozhněval se. Jeho výroky ukázaly, jací vlastně farizejové jsou, a odhalily před lidmi jejich úmysly.

Tím se v nich probudila nenávist a číhala stále kolem něho.

U GENEZARETSKÉHO jezera žili dva bratři. Byli to prostí lidé živící se rybolovem. I oni slyšeli o prorokovi, který prochází zemi a přináší lidem vědění, jaké nikdy neslyšeli. Neměli ale čas, aby se uvolnili z práce, a stále jen doufali, že Ježíš bude kázat i v jejich kraji. Když jednou večer vypluli na jezero, aby zatáhli své sítě, začal Ondřej mluvit o Ježíšovi. Jeho bratr Šimon naslouchal a mlčel. Ondřej trpělivě čekal. Začínal stále znovu. Nakonec se přímo zeptal:

»Proč nemluvíš, Šimone? Vždyť tobě jinak nikdy nechybí slova!«

Šimon hleděl zamyšleně před sebe. Konečně přerušil mlčení: »Ondřeji, až dodnes jsme se o toho proroka málo zajímali. Stále jsme měli příliš mnoho práce a myslím, že i teď se máme především snažit probíjet se životem.

Nikdy jsme neviděli člověka, který nadchl zástupy lidí, a jsme asi i příliš prostí, abychom porozuměli jeho slovům. Proč si máme lámat hlavu, Ondřeji?«

»A co když je ten prorok zrovna tím, ve kterého náš národ skládá tolik naděje?«

Šimon se opět odmlčel, ale Ondřej nepřestal:

»A jestliže je to Mesiáš, co pak, Šimone? Budeš i potom žít mlčky dál, den za dnem vrhat sítě do jezera a zase je zatahovat? Pověz mi, Šimone, co bys dělal, kdyby byl Ježíš Mesiášem?«

»V tom případě,« pronesl Šimon vážně, »bych změnil jméno a s novým jménem bych začal nový život!«

Ondřej zmlkl…

Když vytáhli člun na břeh a vyprázdnili do košů obsah plných sítí, přešel kolem nich muž. Za chvíli se k nim vrátil a rozmlouval s nimi. Ondřej se ulekl, začal se zajíkat a rozpačitě se sklonil nad koši.

Šimon se zkoumavě zahleděl na cizince. Muž promluvil jen několik slov, ale v Ondřejovi již vyvolala zmatek. Nebyl si jistý, zda je jeho dojem správný, a bál se i toho, jak se zachová jeho bratr. Šimon však byl rozhodnější. Obrátil se na cizince:

»Jsi to ty, o kterém se říká, že je největší prorok, jakého kdy Izrael měl?«

»Ano, jsem to já!« dosvědčil Ježíš.

»Pak musím splnit, co jsem dnes slíbil!« rozhodl se Šimon.

Ježíš je vybídl: »Následujte mne! Učiním z vás rybáře lidí!«

A bratři opustili všechno, dům i hospodářství, a následovali Ježíše. Šimon se vzdal svého jména a od té doby se jmenoval Petr.

Ondřej a Petr prosili Ježíše, aby směli svým přátelům Jakubovi a Janovi vyprávět o jeho životě, a Ježíš jim to dovolil.

Když Jakub a Jan uslyšeli o Ježíšovi, zatoužili ho spatřit. Také oni v něm poznali vytouženého Mesiáše. Radostně ho následovali a opustili své domovy a vše, co měli. Byli prvními učedníky, kteří měli Ježíši stát po boku.

Nejdřív je musel vést k tomu, aby od nich odpadlo všechno staré. Museli být od základů noví. Zdálo se však, že je pro ně nesmírně těžké se změnit a že toho nemohou nikdy dosáhnout. Poctivě se snažili pochopit slova svého Mistra, ale všechno, co slyšeli, pro ně bylo příliš převratné.

Ježíš musel i s nimi jednat jako s dětmi. Jejich prostota a skromnost jim ale přece jen umožnila, aby se Ježíšovi svým chápáním pozvolna přiblížili. Když ho slyšeli mluvit, naplňovala je hrdost. Byli hrdí na to, že oni jediní smějí pobývat v jeho blízkosti. Chtěli ho mít sami pro sebe a začali odmítat cizí lidi, kteří se k němu tlačili se svými otázkami. Bylo pro ně těžké rozeznat, komu mají bránit v přístupu k Ježíšovi.

Ježíše prosilo o pomoc mnoho nemocných. Věřili v jeho léčivou sílu a nedali se odbýt. A Ježíš léčil a pomáhal, když ho o to lidé prosili. Zvěst o jeho zázracích se šířila po celé zemi. – Od města k městu se k němu připojoval stále větší zástup lidí. Doprovázeli Ježíše na jeho cestě celé dny. Všude, v každém městě, se před ním a jeho učedníky otvíraly dveře bohatých lidí. Vážili si jich a ctili je, kamkoliv přišli. Jen jediné město nechtělo Ježíše uznat: město, jehož byl synem… Nazaret.

Ježíš neustále odkládal své vystoupení v Nazaretě, i když ho o to jeho učedníci často prosili. Věděl, že by mu nazaretští obyvatelé projevovali jen nepřátelství.

Často myslel na svou matku, která se jistě trápí obavami o něho. Jí jediné však nemohl pomoci, protože jeho pomoc nechtěla. Rmoutil se kvůli ní, že se nedokáže přemoci, a když ho navštívila, musel ji odmítnout. Věděl, že přišla proto, aby ho přiměla k návratu, a byl tím zklamán.

Mezi nimi vládl chlad a veškeré spojení bylo přerušeno. Ježíš bolestně pociťoval, že se Maria od něho odvrátila a opustila ho.

Musel nechat odejít člověka, aniž mu mohl říci jediné slovo. Bylo to tvrdé, ale byla to také jediná pomoc, kterou mohl Marii poskytnout.

Když ho jeho učedníci žádali, aby jim to vysvětlil, protože jim připadalo nepochopitelné, že přihlížel jejímu odchodu a vůbec nezasáhl, musel stále znovu zdůrazňovat:

»Jedině z vlastního přesvědčení může člověk jednat správně. Nijak by mu nepomohlo, kdyby jednal pouze podle mé rady.«

»Cožpak my nežijeme podle tvých slov, Pane? Není to snad také rada, když nám říkáš, že máme činit pokání?«

Ježíš si uvědomil, že nepoznávají a nemohou pochopit jemný rozdíl mezi osobní radou a jeho slovy, která dává lidem, aby opět našli cestu k Bohu. Proto jim začal celou záležitost vysvětlovat:

»Kdybych řekl některému člověku, který by mne o to neprosil: jdi od nynějška jinou cestou, a on by mne poslechl a nevěděl by proč, nikdy by nedospěl k poznání, že jeho dřívější cesta byla nesprávná. Nejdřív musí na své cestě klopýtnout, musí napřed pocítit, jak těžce se mu po ní jde, a pak mu mohu říci: podívej, je zde jiná cesta, zkus po ní jít a zkoumej, jestli se ti nezdá být lepší. Rozumíte mi?«

Přikývli. Ježíš se usmál a pokračoval:

»Jestliže říkám ,čiňte pokání!’, je člověku ponecháno na vůli, jakou cestou se pustí. Nejsou dva lidé, kteří by mohli jít stejnou cestou. Pohnutky, které je vedou, jsou velmi rozdílné. Jeden půjde raději příkrou cestou, vedoucí rychleji do výše, jiný půjde cestou pohodlnou, vyžadující více času.«

Jan tázavě pohlédl na Mistra. Ježíš povzbudivě přikývl a Jan podotkl: »Takže příkrá cesta je lepší?«

»Obě jsou stejné. Příkrá cesta je těžká a může snadno způsobit pád. Na široké a pohodlné cestě mohou lidé velmi snadno zapomenout, kam vede. Bere jim vzpruhu a uspává je.«

Učedníci sklíčeně hleděli na Pána. Chtěli pokračovat v hovoru na toto téma, ale Ježíš poznal, že mu neporozuměli.

»Teď byste rádi věděli: co tedy máme činit my, abychom dosáhli blaženosti? Vysvětlím vám to, abyste konečně pochopili.

Nežijete proto, abyste žili lehce, jak po tom toužíte!

Žijete proto, abyste prožívali! Buďte proto vždy bdělí! Učte se ze svých nezdarů a učte se ze svého štěstí. Rozhlédněte se kolem sebe. Nejste na této zemi proto, abyste jí pohrdali. Musíte ji poznat, neboť každý máte tělo, které z ní pochází. Chci vám ještě jednou dát zákony, které se zachvívají ve stvoření a jimž podléháte i vy. Využijte čas, který vám ještě zbývá do hodiny soudu.«

OPĚT SE SHROMÁŽDIL lid kolem Mistra a jeho učedníků. Všichni zbožně naslouchali a chtěli slyšet víc. Ježíš se proto posadil na vyvýšené místo a u jeho nohou usedly zástupy, které přišly, aby slyšely jeho slova.

A Ježíš pravil:

»BLAZE TĚM, KDO PŘIJÍMAJÍ SLOVO PRAVDY PROSTĚ,

NEBOŤ JEJICH JEST KRÁLOVSTVÍ NEBESKÉ.

Nehloubejte a nemudrujte o mých slovech, tím byste nikdy nedospěli ke konci. Neříkejte svým bližním o tom, čeho se ve vás dotkla, protože vaši bližní jsou jiného druhu. Vyňali by z nich jen to, co je jim vlastní, a vás by tím zmátli!

BLAZE TĚM, KDO JSOU TRPĚLIVÍ A MÍRNÍ,

NEBOŤ ONI BUDOU VLÁDNOUT ZEMI.

Učte se čekat a učte se mírnit, pak budete mít jednou v sobě moc podmanit si jiné lidi. Vaše vlastní kázeň ukázní druhé!

BLAZE TĚM, KDO MUSÍ PROCHÁZET UTRPENÍM,

NEBOŤ ONI BUDOU UTĚŠENI.

Nenaříkejte, jestliže vás potká bolest a utrpení. Snášejte je a buďte silní! Nemůže k vám žádné utrpení, které sami nepřivoláte. Poučte se však z něho a změňte se ve svém nitru. Pak od vás odpadne a budete volní!

BLAZE TĚM, KDO PROSÍ O SPRAVEDLNOST,

NEBOŤ ONI DOSÁHNOU SPRAVEDLNOSTI.

Pokud se domníváte, že trpíte neprávem, pohlédněte na své bližní a odčiňte všechno, co jste jim kdy udělali. A to i tehdy, když se domníváte, že jste v právu! Nikdo nemá právo způsobovat druhému bolest a utrpení! Budete-li po této stránce čistí, pak vám žádný člověk nezpůsobí neprávem bolest a utrpení, protože bude zahanben velikostí vašeho ducha!

BLAZE MILOSRDNÝM,

NEBOŤ ONI DOSÁHNOU MILOSRDENSTVÍ.

Neklamte se však a nekonejte falešné milosrdenství, ale uvažte, zda vaše dobré chtění také lidem opravdu prospívá!

BLAZE POKOJNÝM,

NEBOŤ ONI BUDOU NAZÝVÁNI DĚTMI BOŽÍMI.

Mít v sobě mír a pokoj a zprostředkovávat jej lidem, to vyžaduje takovou čistotu duše, že jen málo lidí na zemi se již může nazývat dětmi Božími. Člověk, který má v sobě opravdový mír, Boží mír, bude pro své bližní úlevou a balzámem, bude jejich rány léčit již pouhou svou přítomností!

BLAZE TĚM, KDO TRPÍ PRO SPRAVEDLNOST,

NEBOŤ JEJICH JEST KRÁLOVSTVÍ NEBESKÉ.

Trpět pro spravedlnost znamená trpět pro pravdu. Vzít na sebe vše a překonat všechno, aby mohl zůstat pravdivým, je pro člověka na jeho cestě stvořením nejtěžší. Znamená to vše: žít spravedlivě a pravdivě až do nejmenších maličkostí. Bude to vyžadovat mnoho bojů a mnoho utrpení. To bude prožití, opravdové prožití na celém putování člověka stvořením. Taková má být jeho cesta, aby ho mohla vést do království nebeského.

BLAZE TĚM, KDO JSOU ČISTÉHO SRDCE,

NEBOŤ ONI UVIDÍ BOHA.

V těchto slovech spočívá všechno, to nejvyšší, čeho může člověk dosáhnout: vidět Boha v jeho dílech. Srdce člověka musí být čisté a jasné jako křišťál, aby mu žádné zkalení nebránilo vidět. Vidět znamená poznat! Člověk, který je čistého srdce, zde dokončil svůj úkol a může pak stoupat ke Světlu.«

KDYŽ JEŽÍŠ skončil, zavládlo hluboké mlčení. Tváře lidí svědčily o tom, co si myslí a co cítí. Ježíš se do nich nemusel dívat, aby poznal, jak lidé jeho poselství přijali. Znal je a doufal, že alespoň v některých utkvělo něco z jeho slov.

Věděl, že lidé pomalu začínají chápat a že touha po pravém vědění se již nedá potlačit. Měl z toho radost a byl za to Bohu vděčný.

V TÉ DOBĚ se učedníci semkli pevněji kolem něho a přidávali se noví. Mnohé, kteří přicházeli, musel Ježíš odmítnout, ale některé mohl přijmout.

Jeho stálými průvodci bylo dvanáct učedníků pocházejících ze všech vrstev obyvatelstva. Proto mezi nimi zpočátku nevyhnutelně docházelo ke třenicím. Utvořili několik skupinek, i když měli žít všichni společně pro Ježíše. Začali jeden na druhého Ježíšovi žalovat a bylo zapotřebí nesmírné trpělivosti, aby mezi nimi zavládl soulad. Všechno pro ně bylo ještě příliš nové, takže nepozorovali, že tím svému Pánovi působí bolest.

Jednou je při jakémsi sporu zasáhl Ježíšův pohled, tak smutný, že zděšeně umlkli. Ježíš se odvrátil, protože učedníci se ještě nikdy nehádali v jeho přítomnosti. Zahanbeně přišli za ním a prosili ho, aby jim odpustil. Ježíš je však nevyslechl. V noci je opustil a putoval osaměle dál.

Když zanedlouho potom kázal, spatřil, že mezi posluchači sedí i jeho učedníci a hledí na něho celí zoufalí. Bylo mu jich líto, a proto je vzal opět k sobě. Od té doby byli svorní. Uvědomili si, že mohou žít jen v Mistrově blízkosti, a snažili se zbavit se svých chyb, aby byli Ježíšovi milí.

Ježíš viděl jejich dobrou vůli a snažil se je přivést dobrotivými slovy na správnou cestu:

»Myslíte si, že vám pomůže, když budete žít v mé blízkosti, pokud jste hašteřiví a chcete poučovat jeden druhého? Nikdo z vás není tak čistý, aby se mohl starat o čistotu svého bližního. Snažte se být prostí, ať již pocházíte z řad bohatých nebo z chudého lidu. Každý z vás má úkol podle své povahy. Jestliže jej chce správně splnit, nemá čas na zbytečné řeči.

Nasloucháte mému Slovu a slíbili jste, že se jím budete řídit. Ale jak tomu mám věřit, když nevidím žádné ovoce? Moje setba nevzchází! Máte proměňovat mé Slovo v čin, aby lidstvo mohlo stavět na vás, až zde nebudu!«

Učedníci už nemohli smutek svého Pána déle snést. Jeho slova se jim poprvé vryla do srdcí, neboť jejich duše byly úplně otevřené. Ve dnech, kdy byli osamoceni, se spolu sešli a úzce se k sobě přimkli. Chtěli nadále žít vedle sebe. Malicherná povýšenost navždy padla! Mezi učedníky zavládla harmonie a radost a Ježíš s nimi opět procházel zemí.

V každém městě Ježíše přijali nejbohatší a nejváženější měšťané. Byli rádi, že ho mohou u sebe ubytovat. Lid s nadějí očekával, že se mu od něho dostane pomoci. Římané Ježíše mlčky trpěli. Věděli, že získal nad lidem nesmírnou moc, a cítili účinky jeho blahodárné činnosti. Nikdy nebyl Izrael tak pokojný jako nyní, kdy Ježíš nabádal k míru.

Marně se farizejové snažili překážet mu a vyvolat mezi ním a Římany konflikt. Ježíš je vždy klidně odmítl. Jeho slova »dávejte císaři, co je císařovo« se donesla i římským místodržitelům a vzbudila v nich radost. Podlézavost farizejů vůči Římu jim byla odporná a nepříjemná. Věděli, že jsou to farizejové, kdo znovu a znovu vyvolává v lidu nepokoj. Znali nenávist lidu vůči celníkům, kterou mu farizejové naočkovali, a proto pociťovali jako úlevu, že se Ježíš neostýchal sedávat s celníky a být jejich hostem.

Izraelský národ si v Ježíšově době už nebyl schopen sám vládnout, neboť příliš dlouho žil pod cizím panstvím. Dlouhá léta poroby způsobila, že se u něho rozvinula vlastnost, kterou mají jinak jen otroci. Lid bědoval, naříkal, trpěl pod nadvládou Říma, ale nepokusil se osvobodit, protože takový stav byl vlastně pro zemi pohodlnější. Nepřátelství kvetlo jen skrytě a neodvažovalo se projevit veřejně.

Tón udávali farizejové. Před Římany svou nenávist nikdy neukazovali a zdánlivě byli na straně Říma. Potají však popouzeli a vyvolávali skrytý odpor. Když pak Římané zasáhli právem vlády, zaznívaly nářky tak dlouho, až se jich zmocnilo opovržení a přestali volat Izraelity k odpovědnosti.

Ježíš celou situaci pozorně sledoval a často se ptal, proč se musel narodit právě v tomto národě. Poután ke svému pozemskému tělu probojoval nejeden tichý boj, aby se s tímto problémem vyrovnal. Pátral po tom, co způsobilo, že byl přitažen právě do Izraele.

Také jeho učedníci se zabývali stejnou otázkou. Uvědomovali si velký rozdíl mezi slabošským chováním svého národa a pevným, sebevědomým Pánovým vystupováním. Jednoho dne se na to Ježíše zeptali.

»Proč ses musel narodit právě v Izraeli, v zemi, která nemá žádná práva? Narodil ses zde skutečně jen proto, že to odedávna zvěstovali proroci?«

»Nenarodil jsem se v Izraeli kvůli prorokům, neboť když prorokovali, nepředpovídali mne! Předpovídali toho, který přijde po mně. Byl jsem vyslán, protože jinak by Izrael a s ním i to poslední v něm, co má ještě nárok na toto staré jméno, musel být zničen i se vším, co zůstalo dobrého. Chci se pokusit Izrael zachránit a opět ho osvobodit. Je to jen hlouček lidí z kdysi vyvoleného národa, který chci učinit opět silným a osvobodit jej. Bude ovšem záležet na nich, zda získají svobodu, nebo zůstanou věčně otroky.«

»Izrael tedy bude bojovat proti Římanům?«

»Vy mi nerozumíte! Nechci válku. Řím není nepřítelem Izraele. Izrael může být Římu jen vděčný, že ještě neusnul. Každý jednotlivec má ve svém nitru nepřítele, jehož musí potírat. Jen když ho tam vypleníte, bude zajištěna vaše duchovní svoboda a váš vzestup. Pak nezůstanete otroky. Potom i ti, kdo nad vámi nyní vládnou, brzy zmizí. Čemu vás učí kněží, čím vás to matou? Pokusili jste se někdy vzbudit v sobě něco jiného než závist, nepřejícnost a zbabělost?

Myslíte, že se tím můžete domáhat osvobození?

K čemu máte svobodnou vůli, proč žijete? Snad proto, abyste se kochali svou leností? Cožpak musíte přijímat vše, co někteří lidé za vás vymyslí?

Chci vám říci, proč jsem se musel stát synem vašeho národa.

Izrael je nejzanedbanější zemí a ovládá jej národ, který je nyní v největším rozkvětu.

Zasévám do téměř rozložené půdy a po žních zanese vítr sémě před moře do Říma. Je posledním určením Říma, aby je rozšířil po celé zemi. Pak se začne rozkládat i on.«

Jan pomalu pronesl: »Pane, takže ses taky mohl narodit v Římě.«

Petr prudce namítl: »A co by se stalo s námi?«

Ježíš se usmál a klidně řekl:

»Proč se hádáte? Nestačí vám, že jsem zde? Máš pravdu, Jane, kdybych se narodil v Římě, byla by má cesta lehčí. Mé slovo by i pak došlo k vám a vy byste se stali mými učedníky. Takto jsem vyhledal já vás, jinak byste museli vyhledat vy mne.«

S tím souhlasil i Petr, ale přesto uvažoval o různých možnostech. Tyto myšlenky se již nedaly umlčet. Petr věděl, že nikdo z učedníků kromě Jidáše Iškariotského by se celou věcí vážněji nezabýval. Začal s ním rozmlouvat a Jidáš rozpřádal spolu s ním všechny možnosti. Ježíš o tom věděl a mlčel.

ZA SVÉHO POBYTU v Arimatii mluvil Ježíš dlouho a důtklivě k lidu. Náhle vystoupil jeden z farizejů.

Ježíš ho viděl přicházet a upřeně na něho pohlédl. Farizej se hluboce uklonil a začal si pokrytecky mnout ruce.

»Už dávno jsem slyšel o tvé moudrosti, Mistře. Chtěl bys mi odpovědět na několik otázek?«

Tak začínali všichni, Ježíš znal způsoby farizejů. Stručně ho vyzval: »Ptej se!«

Farizej se opět uklonil.

»Jsi tak moudrý, Mistře, že sis svými slovy podmanil národ. Všichni ti lidé, kteří velebí tvé jméno, se chtějí řídit tvým učením. Jak je ale možné, že lidé, kteří jsou stále s tebou, smějí zanedbávat Boží přikázání a ty je nevoláš k odpovědnosti? Cožpak jsi sám neřekl, že je musíme zachovávat?«

»Které přikázání přestoupili moji učedníci?«

»Přikázání o svěcení soboty, našeho svátečního dne. Nedodržují také půsty a zanedbávají předepsaná omývání.«

Ježíš se letmo podíval na své učedníky. Na jejich tvářích bylo možné číst rozhořčení. Obrátil se k farizejovi:

»Pronášíš zde velká slova, rabíne. Svěcení svátečního dne! Člověk si má každý den udělat sváteční chvíli. Není mu nic platné, jestliže tráví den, z něhož lidé udělali den klidu, podle předepsaného ustanovení. I toto jste zpozemštili.

Sváteční chvíli může člověk prožívat každý den, pro sebe, ale jinak, než jste to vymysleli! Omývání před svátečním dnem mají být očistou duše, očištěním od veškeré špíny, která se na ni naložila. Posty neznamenají újmu v jídle, ale člověk se má odříci jiných věcí, i když také pozemských.

Člověk, který v hodině klidu najde sám sebe a oprostí se ode všech nízkých, všedních myšlenek, nehoví svým choutkám a pokorně se blíží v modlitbě svému Bohu, ten zachovává sváteční den. Takový člověk jej světí! Očistil se ode vší špíny a postil se, protože požil jen to, co jeho tělo potřebovalo.«

»Tím chceš změnit ustanovení, která nám dal Mojžíš?«

»Nepřišel jsem, abych něco měnil a vyřazoval proroky! Přišel jsem, abych naplnil a vybudoval to, co vám dali. Vy jste jejich vědění opatrovali špatně. Přeměnili jste je ve své pojmy, abyste snadněji ovládli lid. Každý prorok vás vyburcoval, ale vy jste pokaždé znovu usnuli. Teď jsem přišel i já. Bůh vás tím naposled postavil před volbu. Čas, který vám ještě zbývá, je jen krátký. Vyplňte mezery, které jste zanechali ve své stavbě. Poskytuji vám k tomu materiál. Dejte si však pozor, farizejové, aby se ještě dříve celá stavba na vás nezřítila a nepohřbila vás!«

Farizej se vztekle zadíval na Ježíše, který ukázal jeho slabé stránky přede všemi lidmi. Vykřikl a chtěl se na něho vrhnout a uhodit ho.

Vtom vyskočil z davu muž a strhl zuřivce k zemi. Farizej zůstal na chvíli schoulený ležet a očekával rány. Když se nic nedělo, se supěním vstal a odplížil se, provázený hlučením davu. Ježíš ale zvedl ruku a lidé umlkli. Hleděli na něho s očekáváním.

»Proč se tomuto člověku posmíváte? Myslíte si, že k tomu máte důvod? Neměli byste být smutní, že jste až dosud následovali takové vedoucí? A to slepě a bez uvažování? Nemáte snad každý sám odpovědnost, abyste všechno přezkoumali dříve, než s tím souhlasíte? Musel jsem přijít teprve já, abych upozornil na tento druh lidí?«

Zahanbeně sklonili hlavy. I nejzatvrzelejší z nich cítili lásku zaznívající z jeho káravých slov.

Ježíš se obrátil k muži, který ho ochránil.

»Děkuji ti, že jsi zasáhl.«

Usmál se na něho. Muž prosebně pohlédl na Ježíše.

»Pane, chceš být v tomto městě mým hostem?«

A Ježíš s ním šel do jeho domu.

Muž se jmenoval Josef a byl nejbohatším člověkem v Arimatii. Proto měl jméno Josef z Arimatie. Byl potomkem starého rodu a měl titul knížete. Jeho dům byl velký a rozlehlý, takže se v něm Ježíš mohl ubytovat jako host se všemi svými učedníky.

Josef z Arimatie nabídl Ježíšovi svůj palác slovy:

»Pane, vezmi všechno, co je mé! Dovol, ať lid přichází k tobě, ať tě navštěvuje, ale nechoď po zemi, abys hledal lidi!«

Ježíš prohlásil:

»Jsem poslán, abych hledal zbloudilé a přivedl je k Otci. Můj dům není na této zemi, ale u mého Otce. Až však přijde Syn Člověka, tomu máte, lidé, postavit dům, nejskvělejší dům, jaký kdy země nosila. Bude bydlet u vás a denně bude přicházet do vašich domů. Mně je vyměřen krátký čas, ale přece ne tak krátký, abych vám nemohl říci všechno. Následujte mne a žijte podle mých slov! Pak můj příchod nebude marný.«

Josef dlouho mlčel a konečně se zeptal: »Pane, jak ti však mohu sloužit?«

»Ne mně, ale Bohu služ tím, že všem lidem, kteří jsou ti podřízeni, podáš důkaz, že sloužení a vládnutí lze harmonicky spojit.«

Josef z Arimatie umlkl. Slova Syna Božího zaplála v jeho nitru a žila a zářila po celý jeho život.

JEDEN Z UČEDNÍKŮ úporně bojoval se svým rozumem: Jidáš Iškariotský.

Když procházeli zemí, chodíval s Petrem, který s ním rád rozprávěl. Jednou se na něho Jidáš obrátil:

»Nemyslíš, že by bylo skvělé, kdyby náš Mistr byl židovským králem? Opravdovým králem, který by mohl vládnout lidem. Neměl by všechno mnohem lehčí?«

Petr klidně podotkl:

»Náš Pán je víc než nějaký král vládnoucí Židům. Je král nebes a jeho panství je nepředstavitelně veliké. Zanech těch hloupých myšlenek, Jidáši.«

»Ty myslíš, že by Ježíš mohl jediným slovem ovládnout svět, kdyby chtěl?«

»Mohl by svět i zničit, tak je jeho moc velká. Ale to nebude nikdy chtít, protože jinak by nebyl tady na zemi, aby zachránil nás, ubohé hříšníky.«

Jidáš mlčel. Oba tiše pokračovali v cestě. Jidáš snil o pozemském lesku a nádheře. Byl přesvědčen, že by lid korunoval Ježíše za krále, jen kdyby Ježíš chtěl. Jidáš se nemohl této myšlenky zbavit. Představoval si, jak by to bylo nádherné, kdyby byl skutečně pánem a měl pod sebou tisíce lidí, kteří by mu museli sloužit. Až dosud musel být vždy tím, kdo slouží. Teď byla konečně moc na dosah. A Ježíš mu jeho přání odepřel. Kolik lidí už nabízelo své bohatství a čeho všeho by se s ním dalo dosáhnout? Ne, jestliže si chce Ježíš dát všechno bohatství ujít, je to pošetilost. Cožpak Ježíš nemyslí na pozdější dobu? Nemohou přece věčně putovat po cestách bez domova a střechy nad hlavou. Jednou si konečně musí odpočinout a pak bude možná už pozdě pomýšlet na plány, které on teď má a mohl by je uskutečnit, jen kdyby Ježíš chtěl. Proč vlastně Ježíš nechce? Jidáš se rozhodl, že bude jednat za svého Pána!

Přesto chtěl napřed od Ježíše vědět:

»Pane, proč se nestaráš o své stáří? Proč nepřijímáš nic z přebytků, které ti lidé nabízejí?«

»Cožpak jsi neposlouchal, Jidáši, když jsem odpovídal těm, kdo mi nabízeli své peníze a statky?«

Ale Jidáš se nevzdal.

»Pane, neříkal jsi snad, že jsme tady proto, abychom tě pozemsky chránili? K tomu přece patří, abychom se tě snažili uchránit i před nouzí. Nesmíš se obětovat a vůbec nemyslet na to, že by ses jednoho dne mohl ocitnout v bídě! My učedníci ti chceme zajistit život, a proto nám musíš dovolit, abychom pro tebe brali!«

»Neslyšel jsi, že jsem pravil: nestarejte se o příští den, vždyť každý den má své starosti? Zkoumej se, Jidáši, zda si nepleteš dobrou vůli se sobectvím! Ne, neobhajuj se! Neměl jsi snad ke mně důvěru? Proč teď chceš jednat z vlastního popudu? Jestliže ti chybí víra, pak přijímej majetek, který se ti nabízí, ale nehlas se ke mně!«

»Pane,« řekl Jidáš, »považuješ mou starost za sobectví, ale věř mi…«

»Odkdy nerozumím svým učedníkům, Jidáši? Cožpak jsem vždy nepoznal, jací jsou? Tvá slova mne bolí, jdi!«

Jidáš zůstal stát na místě a dlouho hleděl za Ježíšem, jak kráčí po Janově boku dál.

Od tohoto rozhovoru už neměl Jidáš klid. Znovu a znovu si vzpomínal na slova svého Pána a marně se snažil zapomenout na pokárání. Pálilo ho a nedopřávalo mu klid.

Pozvolna začal zkoumat Ježíšova slova s takovou rozumovou bystrostí, jakou v životě ještě nepoužil. Hledal snad ve slovech svého Mistra mezery nebo rozpory? Cožpak Ježíš nezpozoroval změnu v učedníkově chování? Nedotkl se toho ani slovem. Přesto bylo učedníkům nápadné, jak je teď Jidáš zatvrzelý a pohroužený do sebe.

Ježíšovo mlčení bylo pro Jidáše tím nejtvrdším trestem, jaký ho mohl stihnout. Bralo mu klid a přispělo k tomu, že ponenáhlu onemocněl. Jidáš věděl, že Ježíš čeká, že k němu přijde a poprosí ho za odpuštění, ale už nemohl couvnout.

Když byl Ježíš někde napaden, když k němu přistupovali farizejové a kladli mu otázky, v nichž se skrývaly léčky, trpěl Jidáš nejstrašnější muka. Modlil se, aby Ježíš jednou ukázal něco mimořádného, nějaký zázrak, ve který by museli všichni uvěřit. Když uzdravoval, bylo to ovšem také jako zázrak, ale všechno se dalo pochopit i rozumem. Nebyli snad lidé, kterých se Ježíš ujímal, aby je uzdravil, věřící? Chtěl někdy vyléčit člověka pochybujícího o jeho síle?

Jidáš si horoucně přál, aby Ježíš někdy učinil něco, o čem by nebylo možné tvrdit, že to lze vysvětlit lidskou obrazotvorností. Pak by si oddechl a šel k Ježíšovi. Plakal by úlevou, vrhl by se před ním na kolena a prosil za odpuštění!

Vyslyšel Bůh tyto prosby? Jidáš o tom byl přesvědčen, protože došlo k události, po jaké toužil.

Ježíš se blížil k jednomu městu. Zbývalo do něho ještě několik hodin cesty a již přicházely zástupy lidí a zdravily proroka jásotem. Když opustil nějaké město nebo vesnici, lidé ho pokaždé vyprovázeli velký kus cesty a stejně velký kus cesty mu přicházeli naproti obyvatelé jiného města, jakmile se k němu blížil.

Učedníci tak byli se svým Pánem o samotě stále řidčeji. Litovali toho, protože při putování přírodou po Ježíšově boku prožívali nejkrásnější chvíle. Tehdy jim Ježíš býval mnohem blíž, rozmlouval s každým z nich a účastnil se všech jejich žertů. Čím ho ale lidé více znali, tím více se jich tísnilo kolem něho a tím řidčeji ho měli učedníci pro sebe.

I teď, když se blížili k městu Kafarnaum, byla silnice plná lidí. Učedníci začali reptat na vedro a nerozum lidu, který ještě více zviřoval prach, takže cesta byla o to nesnesitelnější. Měli co dělat, aby zastavili mnoho zvědavců, prosebníků i tazatelů, kteří se chtěli protlačit k Ježíšovi.

Ježíš pronesl několik uklidňujících slov. Musel tímto způsobem napomínat nejen lid, ale i své učedníky. Byl vždy nejtrpělivější ze všech a podle toho jej poznávali jak dospělí, tak i děti. Tísnili se kolem něho, i když ho nikdy předtím neviděli.

Daleko vpředu šel Jidáš a zanechával mezi sebou a ostatními velkou mezeru. Všichni si uvědomovali, že Jidáš utíká a že nemůže snést Pánovu blízkost. Náhle ho bylo vidět, jak se snaží razit si cestu zástupem. Bez okolků odstrkoval stranou ty, kdo mu stáli v cestě. Vedl za sebou jakéhosi muže, který mu stěží stačil.

Jidáš se zrudlý vedrem zastavil před Ježíšem a těžce oddechoval. Postrčil muže dopředu, takže stanul Ježíšovi tváří v tvář. Nastala tlačenice a celý dlouhý průvod lidí se zastavil. Ježíš chtěl vědět, co si muž v uniformě římského setníka přeje. Muž chvilku váhal a potom se mu svěřil:

»Pane, mé dítě umírá, a jestliže nepřijdeš a neuzdravíš je, nebude je už možné zachránit!«

Lidé stojící poblíž s nevolí reptali:

»Co chce ten Říman od našeho proroka? Ať se klidí odtud, vždyť je to pohan!«

Ježíš však na jejich řeči nedbal. Nejdřív se dlouze zahleděl na Římana a pak slíbil:

»Chci uzdravit tvé dítě. Půjdu s tebou, jdi napřed!«

Muž se obrátil a vykročil napřed směrem k městu. Jidáš, který ho k Ježíšovi přivedl, doufal, že se tady konečně stane zázrak, na nějž tak toužebně čekal.

V Kafarnaumu byla na ulicích taková tlačenice, že si učedníci museli před setníkovým domem uvolňovat cestu pěstmi. Uvnitř už plakaly a naříkaly plačky, ženy zjednané k pláči. Římanovo dítě před chvílí odešlo na onen svět.

Jidáš sebou trhl a jeho očekávání se vystupňovalo v horečku. Byl bez sebe napětím, co Ježíš učiní.

Když Říman vstoupil do domu a uslyšel plačící ženy, téměř se zhroutil. Vtom se mu na rameno položila ruka.

»Důvěřuj, vždyť nejsi sám. Slíbil jsem ti svou pomoc a pomohu ti. Zavolám ti tvé dítě nazpět!«

»Pane, copak nevidíš, že je už mrtvé?«

Ježíš vešel do komůrky, odkud zaznívalo bědování. Při jeho vstupu ženy umlkly. Ježíš zvedl ruku a ukázal na dveře, ale nikdo se nepohnul. Podíval se proto na Římana:

»Jestliže chceš mít opět své dítě, vyžeň tyto ženy, které mne ruší.«

Petr přistoupil ke svému Pánovi, jehož dosud ohromeně sledoval.

»Pane! Nevidíš, že dítě je mrtvé? Prosím tě, opusť tento dům!«

Tu se Ježíš rozhněval. V očích se mu hrozivě zablesklo. Takto ho Petr ještě nikdy neviděl.

»Jděte všichni, jděte tak daleko, jak můžete, a nechte mne o samotě. Jak se opovažujete mě varovat!«

Po těchto slovech se obrátil a nechal Petra stát. Petr celý zahanbený odešel.

Když Ježíš s mrtvým děvčetem osaměl, přistoupil těsně k jeho lůžku. Na chvíli zavřel oči a zdálo se, že je duchem nepřítomný. Musel se v něm nejdřív utišit hněv, který v něm propukl kvůli nedůvěře učedníků. Jeho duše se uklidnila a teprve pak Ježíš přikročil k tomu, aby přivolal život zpět do těla, které již chladlo.

Bolestně se ho dotýkalo, že se stále znovu setkával s důkazy neschopnosti svých učedníků. Přestávali mu důvěřovat ve všech kritických situacích, které nastávaly při jeho činnosti!

Když spatřil tichý, míruplný obličej mrtvého děvčete, naplnila ho láska. Tomuto dítěti již bylo blaze a on je volal zpět do světa nepokoje a zmatků. Ježíš viděl život dítěte i jeho karmu a viděl také, že by muselo opět na zem, protože je s ní spojovalo příliš mnoho vláken. A spatřil i vlákno, které ještě spojovalo tělo s duší. Nebylo dosud přetrženo a vydrželo by ještě několik dní, protože dítě se rozloučilo se životem příliš náhle.

»Děvčátko, vstaň! Volám tě zpět na tuto zemi, abys mohlo z vůle Boží dokončit svůj život silou, kterou ti chci dát!«

Dětská duše se pomalu vrátila do svého těla. Ježíš viděl, jak se do obalu, který byl již ztuhlý, navrací znovu život a uvádí krev do pohybu.

Počkal ještě, až dítě otevře oči. Usmálo se na něho a upadlo do hlubokého spánku. Teprve pak zavolal rodiče dítěte.

Nečekal na dík šťastných rodičů, tiše opustil místnost a vyšel z domu. Venku na něho čekali učedníci. Se zářícím obličejem a veselou myslí vstoupil opět mezi ně. Žertem se podivil, že mu zůstali nablízku, i když měli předtím tolik strachu! Chtěli se omlouvat, ale chyběla jim slova. Mlčky kráčeli za Ježíšem.

Pověst o tomto zázraku, který Ježíš vykonal poprvé, se rychle rozšířila po celém městě. Ještě nikdy Ježíš neslavil takové triumfy jako v tyto dny. Přinášeli k němu mnoho nemocných a Ježíš neúnavně vkládal svou uzdravující ruku na nemocná těla a poskytoval jim novou sílu k uzdravení.

Víra osvobozovala lidi ode všeho zhoubného, co měli v krvi.

Jidáš to už déle nevydržel a vypravil se konečně k Ježíšovi. Pokorně předstoupil před svého Pána a chtěl promluvit, ale nemohl. Ježíš na něho jen klidně upřel zrak a tiše ho napomenul:

»Bylo opravdu zapotřebí tohoto důkazu, aby se ti vrátila víra ve mne? A nestydíš se chtít teď mluvit o díku? Jidáši, nemůžeš-li věřit z hloubi duše, potřebuješ-li denně nové důkazy, důkazy, které se nedají zdůvodnit rozumem, pak mne musíš opustit. Odejdi, postav si dům a působ tak, jak to odpovídá tvé povaze. Hromaď pozemské bohatství, jestliže to přispěje ke tvé větší spokojenosti. Nechtěl jsem tě nikdy zdržovat. Pokud však chceš zůstat u mě, nikdy nedoufej, že tvůj život naplní pozemská moc. Vy, kdo chcete být mými učedníky, musíte vědět, že vám mohu dát jen duchovní bohatství! Mé království není z tohoto světa!«

Jidáš od něho odešel a plakal.

Ježíš s ním po této rozmluvě jednal dobrotivěji než s ostatními učedníky, a proto byl Jakub jednoho dne zvědavý:

»Pane, proč máš rád Jidáše víc než nás? My ti už nejsme milí? Není to snad Jidáš, kdo má neustále pochybnosti?«

Ježíš ho poučil:

»Jak bláhově mluvíš, Jakube! Nikdo z vás nepotřebuje mou lásku víc než Jidáš! Proto mu dávám víc, jak ty tomu říkáš. Chraň se však mluvit o své víře! Jistě, Jidáš má pochybnosti. Ale jestliže si myslíš, že ty je nemáš, pak ti pravím, že se mýlíš! Nepochybuješ snad o mé spravedlnosti, když mně kladeš takové otázky? Cožpak se nikdy nenaučíte mi rozumět?«

Jakub svěsil hlavu. Styděl se. Ježíš mluvil dál:

»Jestliže se vám zdá jednání vašeho bližního nesprávné, nemáte ze sebe dělat jeho soudce, neboť každý soudí sám sebe! Nestarejte se o Jidáše, ale sami o sebe, aby vám nakonec nechybělo to nejcennější: poznání sebe sama!«

Jakub už neříkal nic a mlčel i tehdy, když slyšel jiné učedníky vykládat totéž. Jan si pomyslel:

»Jak přesně nás Pán zná, neujde mu ani nejmenší maličkost. Každé své slovo pronáší z přesvědčení. Kéž bych i já dosáhl takové vnitřní pevnosti a jasnosti!«

Přistoupil k Ježíšovi a poprosil ho o vysvětlení:

»Pane, co mám říci lidem, kteří chtějí vědět, proč býváš hostem celníků a domy boháčů pohrdáš?«

Ježíš se usmál.

»Řekni lidem, že jsem hostem tam, kde vidím v lidech pravdu. A že pravda se nepozná na šatech člověka, ale v jeho nitru. Nepoložil sis však tuto otázku již dávno i ty sám, Jane? Divíš se, když sedáme u chudobných stolů, protože si to přeji, a když pohrdám bohatými tabulemi. Jednou vás budu muset zavést do domu, kam nás pozvou lidé ze zvědavosti a budou od nás očekávat, že se budeme nějak předvádět. Budete tam muset vyslechnout jejich pokořující výroky. Mne se nedotknou, ale vás a vaší ješitnosti. Pak již nebudete zjišťovat: Pane, proč tak často navštěvuješ domy celníků?«

Tak musel Ježíš stále trpělivě odpovídat na mnoho otázek. Někdy se mu zdálo, že kvůli tomu, že jsou jeho učedníci slepí, se nebude moci uskutečnit všechno, čeho chce dosáhnout. Jak dlouho už žijí v jeho blízkosti a jak málo z jeho slov dosud pochopili! Jejich otázky mu často ztěžovaly život. Cožpak se ve všem, nač se ptají, znovu a znovu neprojevuje lidská povýšenost? Poznají své chyby vždy jen tehdy, když jim je ukáže?

Ať přišli do cizího města mezi cizí lidi, nebo ať potkali venku během svého putování lidi, kteří se na ně neodbytně pověsili a nebyli spokojení dříve, dokud se všechno nedověděli, vždy musel Ježíš dávat na své učedníky pozor, aby příliš nemluvili. Byli většinou bezelstní a nechápali problémy, s nimiž se lidé obraceli i na ně.

Tak jednou přišli do jakéhosi města a potkali mladou ženu. Přidala se k nim a nechtěla se od Ježíše vzdálit. Petr se ji snažil přimět, aby odešla, ale žena nepřestávala prosit. Chtěla mluvit s Ježíšem sama a beze svědků. Konečně Ježíš zpozoroval, že se za jeho zády něco děje, uslyšel vzrušený hovor ženy a odmítavou, úsečnou řeč Petra.

Zastavil se a ohlédl se. Petr k němu rychle přistoupil.

»Pane, tato žena s tebou chce mermomocí mluvit. Řekni jí, že to není možné, protože…« přistoupil těsně k Ježíšovi, »je to nevěstka. Sdělil mi to jeden muž z tohoto města.«

Ježíš zlehka zakroutil hlavou a pokynul ženě, aby k němu přišla. Petr užasle ustoupil stranou.

»Chtěla bys se mnou mluvit? Pověz mi, co chceš?«

Žena zkoumavě pohlédla na Ježíše a pak poprosila unaveným hlasem: »Pane, podívej se, jak mnou lidé pohrdají! Nemohu před nimi mluvit. Vždyť mi znemožňují, abych začala žít jiným životem. Připomínají mně stále mou vinu a vyhýbají se mně, kdekoliv mě spatří. Když jdu po ulici, odnášejí své děti pryč a hrozí mi, že mě ukamenují.«

Ježíš neřekl ani slovo a pokračoval klidně v cestě. Žena šla vedle něho. Ježíš jí v tom nebránil.

Opustili město a žena stále setrvávala po Pánově boku. Nikdo z učedníků se neodvážil vyslovit nějakou domněnku. Tak míjela hodina za hodinou. Náhle se Ježíš zastavil.

»Co ode mne čekáš, že nejdeš domů?«

»Jediné slovo, Pane, že má vina může být odpykána.«

»Když jsem chtěl vědět, jaké máš přání, vznášela jsi žaloby! Našla jsi jen stížnosti a nářky. Proto jsem ti nemohl pomoci. Teď ti poradím: Odejdi do jiné země a začni tam nový život, po kterém toužíš. Pracuj od časného rána do pozdního večera, abys zapomněla na to, co bylo dřív. Jsi mladá a můžeš ještě dohonit, co jsi zameškala.«

»Pane, ale spočívá na mně má neodpykaná vina. Nedovolí mi, abych získala klid!«

Tu pravil Ježíš mírně, protože viděl velkou tíseň této ženy:

»Odejdi v pokoji, tvé hříchy jsou ti odpuštěny!«

Mezi učedníky zavládlo hluboké mlčení. Viděli rozjasněnou tvář mladé ženy a poznali, že Ježíš nikdy neodepře svou pomoc. Byl skálou pro všechny. Denně sledovali, jak žehná lidem a vysvobozuje je tím, že je vlídnými slovy přivádí na pravou cestu, Zdálo se jim nepředstavitelné, že by jednou měli alespoň přibližně takto působit.

A přece jim to Ježíš často připomínal. Měli radost, že k nim má tak velkou důvěru. I když si o sobě mysleli, že mají vlastní mínění, a byli občas hrdí na sebe a na své vědění, nikdy nemohli uvěřit, že by v nich měly jednou vyrůst takové schopnosti.

Měli sice své úkoly a usilovně se je snažili plnit, přesto ale pozorovali, že jejich snažení zatím nepřináší žádoucí výsledky. Posteskli si na to Ježíšovi. Utěšil je a opět je ujistil, že se určitě uskuteční všechno, o čem jim nejednou vyprávěl a čeho se nemohli dost naposlouchat.

»Kdy to ale bude, Pane?« byli zvědaví.

Ježíš velmi zvážněl:

»Tehdy, až již nebudu mezi vámi. Až prožijete mnoho utrpení, a tím pochopíte má slova, která vám dnes říkám tak často marně. Nikdo z vás nezůstane ušetřen bolesti, neboť jedině bolest vás může přivést ke zralosti a připravit vás pro vaše úkoly.

Hleďte, přišel jsem, abych vám ukázal cestu k Otci. Přišel jsem z Lásky a vždy budu láskou, která drží tuto zemi. Držím vás mnoha neviditelnými vlákny, abyste nepadli. A proto žiji mezi vámi, proto vám přináším Slovo. Jen málo lidí je přijme tak, jak si to přeji, ale budou-li působit v mém smyslu, rozšíří se Světlo na zemi ještě dříve, než nastane konec. Vy mi máte být nejblíž. Ach, kéž by tomu tak bylo! Kéž byste rozuměli mým slovům, která vám neustále opakuji. Pohleďte, není správné, když si myslíte, že již můžete vstoupit do království nebeského, protože jste mými učedníky! Jen málo lidí je blízko království nebeského. Očistěte se ode všeho starého.

Žijte bez mnoha slov, mlčte a naslouchejte svému vnitřnímu hlasu, abyste se viděli takoví, jací jste!

Vaše řeč budiž prostá. Nezapřísahávejte se v každé větě, která vám přejde přes rty. Vaše řeč budiž »ano« a »ne«! A když se modlíte, dbejte téhož příkazu. Nemodlete se proto, abyste slyšeli svůj hlas, ale proto, že po tom touží vaše nitro. Odvažujte se modlit jen tehdy, je-li vaše duše pohnuta, ať je to v radosti nebo žalu. Každá modlitba ze svévole nebo ze zvyku je rouháním se Bohu! Jeho jméno vám budiž příliš svaté, než abyste je měli v ústech při každé příležitosti!

Chci vám říci, co si smíte vyprosit a k čemu by stačilo jediné slovo. Vy jste však lidé této země a Slovo nepoznáte dříve, dokud nebudete žít v ráji.

Také se nechoďte modlit k Bohu na ulici. Straňte se veřejnosti, neboť tam vám chybí soustředění. Vyhledávejte nejtišší komůrku, tam se můžete přibližovat svému Bohu.

A pak proste o živou sílu, která vámi musí proudit, chcete-li žít. Všechno vychází z této síly, ona zde je a bude. Působí ve všem, co může vidět váš zrak, i v tom, co je vašemu zraku skryto. A v síle Světla začne váš vzestup, v ní začíná vše, co potřebujete k životu. Vězte ale, že ji můžete přijmout jen tehdy, jste-li úplně čistí a otevření.

Přijměte slova, která vám chci dát, abyste nevzývali Boha nehodně.

OTČE NÁŠ, JENŽ JSI!

NAŠÍM ŽIVOTEM

POSVĚŤ SE JMÉNO TVÉ!

PŘIJĎ KRÁLOVSTVÍ TVÉ!

BUĎ VŮLE TVÁ!

DEJ NÁM CHLÉB NÁŠ VEZDEJŠÍ!

ODPUSŤ NÁM NAŠE VINY,

NEBOŤ JSME ODPUSTILI VŠEM,

KDO SE PROTI NÁM PROVINILI!

NENECH NÁS U P A D N O U T V POKUŠENÍ!

VYSVOBOĎ NÁS OD ZLÉHO!

A modlíte-li se tato slova, nedrmolte je mnohokrát za sebou v očekávání, že se vám tak dostane rychleji pomoci. Nenechte tyto prosby nikdy zevšednět, jsou příliš posvátné. Obsahují všechno, co si člověk může vyprosit!«

Ježíš umlkl a šel tiše dál. Nechal učedníky za sebou pohroužené do hlubokého přemýšlení. Jejich duše zachvátilo ohromné vzrušení a probudilo všechno, co v nich ještě dřímalo. U Jidáše vyvolala Mistrova slova hlubokou zkroušenost. Na okamžik poznal sám sebe. Proklínal pak svůj rozum, který mu neustále vnukával mučivé myšlenky.

Nenech nás upadnout v pokušení!

Jestliže se tato prosba v někom vynořila, bylo to především v Jidášovi. Hrozilo mu ale velké nebezpečí, protože zanedlouho byl opět schopen logicky uvažovat, jeho rozum pracoval znovu skvěle. Jen na malou chvíli si uvědomil, že neustále podléhá pokušení, a to dobrovolně. Toto poznání jím otřáslo a dohnalo ho k vroucí prosbě.

V kruhu učedníků zavládlo velké ticho. Nebyli už tak veselí jako dřív, ale chodili se svěšenými hlavami a mluvili spolu jen o nejnutnějších věcech. Zdálo se, jako by takovým jednáním chtěli dokázat, jak vážně se jim jedná o polepšení. Začali se chovat jako svatoušci!

Ježíš se na to musel dívat. Když před ním stáli s oddaným výrazem ve tváři a na jeho slova odpovídali tichým hlasem, jako by byli nemocní, probouzel se v něm hněv.

Náhle vypukla bouře. Ježíš stanul před nimi a zahřměl na ně:

»Vy pokrytci, cožpak jsem s vámi mluvil tak vroucně proto, abyste má slova zkřivili a ukazovali mně jako v zrcadle, jaké hlouposti se skrývají ve vašich hlavách? Pokud mi nemůžete porozumět, otevřeně to přiznejte, ale nepřevracejte má slova ve výsměch! Jestliže jsem vám přikázal mlčet, proč tím chápete jen to, co vám připadá nejlehčí? Myslíte si, že nevidím, jak vašimi hlavami táhnou nejrozpustilejší myšlenky?

Zapověděl jsem vám, abyste byli veselí? Zakázal jsem vám se mnou mluvit, že tady stojíte, jako byste přede mnou chtěli padnout na kolena? Cožpak budete stále bloudit, že můžete jednat tak neuvěřitelným způsobem? Proč jste najednou přede mnou přestali mluvit? Snad proto, že jste si uvědomili, že jste lidé? Mám vám to věřit? Vždyť když jste dříve hovořili o mém jednání mezi sebou i s jinými lidmi, otevřeně jste projevovali pochybnosti a kritiku. A teď má být rázem všechno jinak?

Ne, stali se z vás pokrytci, ze všech dohromady, a jeden strhuje druhého s sebou! Napomínal jsem vás již příliš mnoho, že se mne teď snažíte klamat? Doufáte snad, že proto budu mlčet? Co vás to napadlo? Jen jděte, když vám to připadá tak nesnesitelné!«

Po těchto slovech Ježíš rychle odešel. Nechal zděšené učedníky stát na místě.

Celé skupině se ulevilo. Petr se odvážil hlasitě se obžalovat a lál si. Všichni naráz prohlédli a poznali, jak neuvěřitelně hloupě se chovali.

Když Ježíš druhého dne přišel, bylo všechno opět jako dřív. Petr vytýkal svému bratru Ondřejovi, že mu vzal pás, Jan stál před domem a zpíval a Jakub se hlasitě smál jakémusi žertu. Tu se usmál i Ježíš a na jeho ranní pozdrav se mu dostalo jednohlasné odpovědi. V jejich kruhu se rozjasnilo, protože všichni pochopili, co od nich Ježíš požaduje.

Tím začalo vlastní působení učedníků na veřejnosti. Vzrostly v nich nové síly a zcela je naplnily. Jakmile to učedníci zpozorovali, zaplavila je jásavá radost a tváře jim zářily štěstím. Zvlášť jeden z nich, který se předtím držel vždy trochu v pozadí, protože mu dosud chyběla opravdová víra, se dříve než ostatní rázem zbavil pout, která ho zadržovala.

Učedník se jmenoval Tomáš. Dosáhl již zralého věku, když se po náhlém vnuknutí rozhodl opustit rodinu a jít za Ježíšem. Později ho přepadly pochybnosti a starosti a nedopřávaly mu klidu. Teď byl Tomáš první, kdo žil lehce a volně novým životem, a strhl s sebou ostatní učedníky. Ježíš s radostí pozoroval, jaká změna se s ním stala.

A ve městech se k Tomášovi začali tlačit lidé a naslouchat mu, protože vykládal Mistrova slova. Uměl vysvětlit lidem mnohé, čemu v Ježíšových řečech nerozuměli. Z jeho slov sálal tak velký oheň a tak strhující přesvědčení, že nejprostší lidé bývali uchváceni a bez dechu naslouchali jeho výkladům.

Z Petra se stal natolik pevný a cílevědomý člověk, že byl oporou učedníků, když byli spolu sami. Teprve nyní se projevila jeho opravdová povaha.

Bylo jim jasné, že v prvé řadě mají chránit život svého Pána a že musí dávat bedlivý pozor na všechno, co se k nim chce přiblížit. Semkli se kolem Ježíše do kruhu a chránili ho. Bylo již také načase, neboť skrytých útoků nepřátel Syna Božího přibývalo. Ze všech stran vysílali šípy.

Proti Ježíšovi se utvořil spolek složený z farizejů. Celé noci sedávali spolu a radili se, jakým způsobem by se mohli zmocnit tohoto proroka, který je všechny uvádí do nebezpečí a ohrožuje jejich existenci. Nedospěla snad už situace tak daleko, že lid vyslovuje pochybnosti o způsobu, jakým vykládají zákony, které sepsali proroci?

Ježíš z Nazareta je příliš známý. Všude se lid sbíhá, když se o něm i jen mluví. Rozhodli se obžalovat ho u Římanů, že podněcuje lid k povstání. Někteří z nich navštívili císařského místodržitele a přednesli mu žalobu proti buřiči.

S chmurnými, ustaranými tvářemi stanuli před vysokým císařským úředníkem a dlouze a široce vyprávěli. Nedbali přitom, že jejich řeč je stále prázdnější. Místodržitel jim klidně naslouchal. Když však stále nechtěli skončit, zdvořile zakryl ústa při zívnutí a přál si vědět:

»A kdo je ten zločinec, kterého považujete za tak nebezpečného Římu? Nechcete mi sdělit jeho jméno, abychom mohli zakročit?«

Znovu se chystali zeširoka vyprávět, když vtom Říman vstal a přistoupil k otevřeným dveřím vedoucím na balkón. Dole na ulici se totiž ozval halas a jednotlivé výkřiky pronikaly nahoru. Farizejové se po sobě rozhořčeně podívali, že jim nenáviděný nepřítel už ani nenaslouchá. Tak nedůležitý je tedy pro Římany muž, který ohrožuje bezpečnost trůnu v Judeji.

Po chvíli se Říman vrátil do komnaty.

»Ach, vy jste stále ještě zde? Tak jak se jmenuje zločinec, kterého obžalováváte?«

»Ježíš z Nazareta!«

Říman se hlučně rozesmál a smál se stále hlasitěji, takže farizejové na sebe udiveně pohlédli. Zdálo se, že jeho smích neslibuje nic dobrého. Také se nezklamali, protože Říman se náhle přestal smát.

»Ježíš z Nazareta! Proto ty dlouhé řeči! Tam…«, ukázal směrem k balkónu, »slyšíte odtamtud volání lidí? Přichází muž, jehož nazýváte zrádcem, a lid ho vítá jásotem. Věřím, že je nebezpečný, avšak ne nám, Římanům, ale vám, bídným pokrytcům! Neodvažujte se již vstoupit sem s úmyslem, že ve mně najdete nástroj pro své plány! Tento muž je pod ochranou Říma, pokud v této zemi bude žít jediný Říman! Ven!«

Farizejové rychle odešli. Jejích nenávist nesmírně vzrostla, připravovala je o spánek a už je neopustila.

Večer byl Ježíš se svými učedníky hostem císařského místodržitele. Po večeři přistoupil Říman k Ježíšovi.

»Pane, musíš být opatrný, aby ses nestal obětí farizejů. Pronásledují tě s bezmeznou nenávistí. Dnes přišli ke mně a obžalovali tě ze zrady na Římu. Ukázal jsem jim dveře a varoval je, ale nepřestanou a budou se snažit všude ti škodit.«

Ježíš se usmál a konejšivě pravil:

»Děkuji ti, Marku, že jsi mne bránil, ale já se těchto lidí nebojím. Musím jít svou cestou až do konce a nebudu dbát na ty, kdo mi ji chtějí přehradit. Vím, že jsem nebezpečný jejich moci, ale nemohu je šetřit, protože lid teď pozná, jací to byli vůdcové, jejichž péči se svěřoval. Denně ke mně přicházejí všichni, kdo mi chtějí škodit, a kladou mně otázky, v nichž jsou skryty léčky, které by se mi mohly stát osudnými. Ve školách kážou, že chci zrušit náboženství. Lid naslouchá jejich řečem, a když druhého dne mluvím v téže škole já, slyší lidé mne. Pak přicházejí za mnou a sdělují mi, co farizejové proti mně říkali. Je to boj, pokud jsem zde, boj mezi Světlem a temnem. Všude je oslepují paprsky Světla a odhalují jejich temné úmysly. A lidé to začínají vidět. To je mé vítězství!«

Marek mlčky naslouchal a přemýšlel. Pak pohlédl tázavě na Ježíše.

»Pane, jak to, že jsi úplně jiný než všichni Židé? Odkud máš tyto způsoby, které jsem u Židů nikdy neviděl? Způsob držení hlavy, držení těla, tvá řeč… všechno na tobě je vládcovské a svobodné. Mohl bys být Říman, jeden z nejhrdějších z nejušlechtilejšího rodu, tak velké je tvoje kouzlo!«

Ježíš mlčel. A Marek pokračoval.

»Podívej, už jsem zestárl a v této zemi žiji od mládí. Znám Židy lépe než své krajany. Znám je dobře až do nejjemnějších záhybů jejich duší a stejně tak znám i pohnutky, na jejichž základě jednají. Poznal jsem Židy dobré i špatné. V držení jejich těla i v jejich pohybech se projevuje celá jejich povaha. Jejich zevnějšek je prozrazuje na první pohled tak, jak tomu není u žádné jiné rasy. Nikdy nejsou spokojení. Chtěli by se mít ještě lépe a dosáhnout toho všeho pokud možno co nejpohodlnějším způsobem. Jsou příliš zbabělí, než aby za to poctivě bojovali. Proto zůstávají v porobě.

Je to očividný úpadek jedné lidské epochy. Když myslím na to, že stejnou cestou musí jít všechny národy a že ani Řím jednou nebude ničím jiným než tito umírající Židé, kladu si otázku, kde je klíč ke všem těm hádankám, které nám život dává. My Římané věříme v bohy a Židé věří v jednoho Boha, který se jim nikdy nezjevuje. Co je tedy správné? Židovstvo zmírá, umírá jeho Bůh s ním? Dobude víra Říma svět?«

»Rád ti odpovím, Marku, neboť tvoje otázky si zaslouží odpověď. Máš pravdu, že Židovstvo v sobě zmírá, a přece po něm zbude částečka, která se opět rozšíří po celé zemi. Jako viditelné znamení zákonů, jež pronikají stvořením, budou Židé na této zemi tak dlouho, dokud nepřijde Syn Člověka! A s jeho příchodem nastane veliký soud, který povzbudí stvoření opět k novému životu. Dojde k uzavření kruhu pro celou zemi a k roztřídění dobrého a zlého.

Izrael je národem, který jako první uslyšel Boží volání, a bude posledním národem, který uslyší hlas Syna Člověka. Udrží se až do konce a bude do zmírajícího těla svého národa přivádět stále novou zdravou krev. Bude to činit z vnitřního nutkání, poslušen hlasu, který vyžaduje udržení kmene! Jako magnet bude neustále přitahovat svůj vlastní druh, a až bude jeho duše znetvořena k nepoznání, nastane jeho konec.

Řím je hrdý a může vládnout ještě dlouho, ale jeho víra v bohy se přežije a zatlačí ji víra v jediného Boha. Také Řím až na malý zbytek zmizí. Všechny národy až na jeden, o kterém se nyní ještě nic neví, budou muset skomírat až do dne posledního soudu. A před koncem je síla Světla pozvedne, aby byly ještě jednou na krátkou dobu mocné a významné. Všechny tyto umírající národy se semknou a spojenými silami se postaví proti mladému národu, který jediný nebude ještě opotřebovaný, aby jej zničily. V té době bude nespočet náboženství a všechna si budou osobovat právo, že jedině ona jsou pravá. Budou se však navzájem potírat.

Rozpoutá se strašlivý boj o moc, jaký země nikdy nezažila. Tyto národy zaslepí a obloudí nenávist.

Budou po přechodnou dobu užívat radosti světa až do přesycení. Malý bude velkým a velký malým. Tím vyvrcholí zmatky a vývoj velmi rychle dospěje ke konci.

Bůh, kterého staří Židé uctívali pod jménem Jehova, pak ukáže svou vznešenost i na zemi.«

Marek dlouho mlčel a zamyšleně hleděl do dálky. Potom se jeho tvář změnila, zdálo se, že se její rysy uhladily. V Markovi se vynořily vzpomínky a začal nejdříve potichu a pak stále živěji vyprávět:

»Když jsem opustil Řím, abych se usadil v této zemi pod Herodovou vládou, byl jsem ještě mladý. Nechtěl jsem být vojákem, netoužil jsem dobývat svět bojem, ale chtěl jsem pokračovat v obchodě svého otce tady v Judeji. Později jsem zase hodlal žít bezstarostně a v blahobytu v Římě. Tam bylo draho, byl jsem mladý, a proto jsem na život v Římě musel napřed vydělat dostatek prostředků.

Postavil jsem si v Nazaretě dům, ve městě, kde ses narodil…«

»Narodil jsem se v Betlémě,« namítl Ježíš.

»Ale žil jsi přece v Nazaretě?«

»Žili tam moji rodiče.«

Marek přemýšlel a pak pokračoval ve vyprávění:

»Nevím, proč ti chci vyprávět o době, kterou jsem strávil v Nazaretě, Pane. Právě když jsi mluvil o tom, co přijde, mě ale napadla jedna vzpomínka.«

»Jen mluv, Marku,« pobídl ho Ježíš.

»Časem jsem mnohého dosáhl, zbohatl jsem a už dávno jsem se mohl vrátit do Říma. Cosi mě však stále poutalo k tomuto městu a nemohl jsem odejít. Přátelé z vlasti navštěvovali můj dům a prosili mě, abych se již vrátil do Říma, ale k návratu mě nepřiměli. A pak u mě jednou bydlel mladý Říman, voják. Když jsem tě spatřil, vzpomněl jsem si na něho. Měl tvrdé mládí a přímo spartánskou výchovu. Byl jediným člověkem, který mě byl schopen podnítit, abych odjel domů. Vyvolal ve mně touhu poznat římskou mládež, jestli je taková jako on.

Strávil v mém domě jen několik dní, neklidně se toulal po ulicích, vracel se teprve pozdě v noci a ani pak nespal, ale pobíhal jako štvaný z místa na místo až do svítání. Potom znovu opustil dům. Viděl jsem, jak trpí, a byl bych mu rád pomohl. Byl však nepřístupný a uzavřený.

Při odchodu mi řekl, že hledal v Nazaretě jakési děvče. Byl jsem trochu zklamán! Do Judeje už nikdy nepřijel a od té doby jsem o něm neslyšel. Kdo ví, kam ho osud zavál. Chtěl se zřeknout služby, ale pak odjel zpět s vojáky. Byl to vnitřním založením přece jen voják. Neuměl bych si představit, že by klidně seděl doma.«

Marek se opět zadíval na Ježíše a ještě připojil:

»Zdá se mi, jako by ten mladý voják stál opět přede mnou, tolik se mu podobáš. To je také důvod, proč se tak lišíš od všech Židů. Máš tvář i hrdost Římana! Jen cosi máš ještě navíc, co neumím popsat, ale co mě k tobě neodolatelně přitahovalo!«

Ježíš se usmál Markovým slovům a prohlásil:

»To je Světlo, které přináším světu. Pravím ti:

JÁ JSEM PRAVDA A ŽIVOT. NIKDO NEPŘICHÁZÍ K OTCI JINAK NEŽ SKRZE MNE!«

Tu Marek rozechvěn klesl před Ježíšem na kolena a zaplakal.

A Ježíš ho přijal za učedníka. –

Příštího dne učil Ježíš ve škole, ale žádný z farizejů se neukázal. Báli se Marka. Celé město vědělo, že Ježíš byl hostem římského místodržitele, a potají se šeptalo, že Ježíš je přítelem Římanů a že chce odstranit všechno staré.

Když Ježíš vstoupil do školy, zavládlo v ní hluboké mlčení. Do lidí byla zaseta nedůvěra a pro Ježíše nebylo těžké uhodnout, že farizejové teď proti němu začali bojovat v pozadí. Neodvažovali se mu již klást otázky přímo, protože tím se před lidem zesměšňovali. Roztrušovali různé smyšlenky a klevetníci je ochotně šířili dál.

Ježíš začal:

»Vy malověrní, proč dopouštíte, aby vás stále klamali zlí lidé? Proč přijímáte každé sousto, které se vám předhodí, aniž byste je napřed prozkoumali? Nemohlo by být otrávené? Pravím vám: až dospějete k poznání, bude pozdě!«

Obličeje lidí byly stále ještě nedůvěřivé a jeden z mužů zvolal: »Učíš míru, Mistře. Máš tím na mysli, že se máme beze všeho podrobit? Řekl jsi, že když nám dá někdo políček na pravou tvář, máme mu nastavit i levou! My se ale chceme konečně osvobodit od Římanů. Ty jsi ovšem jejich přítel. Navštěvuješ jejich domy a jistě námi pohrdáš, že jsme tak hloupí a věříme ti!«

Nastalo hrobové ticho. Učedníci se již stavěli blíž a chtěli Ježíše chránit, neboť i oni cítili napjatou náladu lidu. Ježíš ale pokynul, aby zůstali na místě. Pohlédl na muže, který před chvílí mluvil.

»Kdyby tomu bylo tak, jak říkáš, nemusel jsem procházet zemí a kázat vám. Odkdy se Řím zabývá tím, aby vám dával zbožná ponaučení o tom, že se máte podrobit? Cožpak to potřebuje? Není mocnější než ostatní národy země? Má všude své vojáky, ve všech zemích, a vy si myslíte, že vás chce chytat do tenat?

Chcete být svobodní? Říkáte to tak. Je to vaše přání a poslední slovo, ale mezi vámi není jediný, kdo by projevil odvahu osvobodit se. Osvoboďte se nejdříve v nitru, které jste spoutali otrockými řetězy, a pak se budete moci zbavit i pout, která vám dal Řím.

Pohlédněte kolem sebe! Cožpak nevidíte, jak jeden druhému stojí v cestě? Že si lidé pomáhají jen tehdy, když chtějí jeden druhého zničit? Pracujte vzájemně pro sebe, ne proti sobě! A jak žijete ve svých domovech? Co poutá muže k ženě, co váže ženu k muži? Je tam ještě láska, s níž by kráčeli společně ruku v ruce?

Tolik chyb byste mohli na sobě najít, a přesto neúnavně pozorujete chyby svých bližních. Miluj svého bližního jako sám sebe, pak ti bude srozumitelnější mnohé, co nyní odsuzuješ!«

Tak mluvil Ježíš k lidem, a když skončil, porozuměli mu natolik, že byli opět přesvědčeni o pravdivosti jeho slov. Neuvědomovali si, že mu připravují stále nová zklamání a bolesti. Přijímali jeho velikou lásku, jako by mu tím projevovali milost.

Z jeho slov utkvěl v lidech vždy jen nepatrný zbytek. Drahocenné vědění, které jim bylo dáváno, jen málo z nich uchovalo ve svém nitru tak hluboko, že přinášelo ovoce.

Když po této řeči vyšli na ulici, prosili učedníci Ježíše, aby se s nimi ještě vydal za město, kde by byli sami. Zamířili proto ven do přírody. Učedníci rozmluvili zvědavcům úmysl je následovat.

Tak jako před dávnou dobou se posadili v kruhu kolem Ježíše a naslouchali jeho slovům. Měli radost, že mohou být zase jednou sami se svým Pánem bez cizích lidí. Ježíš vstal a usedl opodál na kámen. Myslel si:

»Lidé jsou jako děti, že dělají tolik hloupostí. Musím je vést za ruku a stále napomínat, jinak by nevěděli, proč tady vlastně jsou.

Takový je tedy život na této zemi, že musím stále dokola učit totéž, že nesmím hledat klid, nikdy nejsem sám… stále jsou zde a ptají se. Kdyby se ptali z hluboké touhy, byl bych šťastný, ale oni se ptají jen proto, že jsou zvědaví.

Nemá to smysl a nemohu jim pomoci, protože nechtějí! Nepřijímají mou pomoc, neboť nejsou ve hmotné bídě. Museli by žít v nouzi a potom by snad padla jiskra do jejich duší. Ale ani pak by to ještě nebylo jisté. Zdá se, že je to beznadějné. Nenávidí mě, pronásledují mne s úskočnými úmysly. Jednoho dne možná dosáhnou svého nízkého cíle. Moje touha po návratu je tak velká! Otče, chtěl bych opět k Tobě nahoru!«

Ježíš celý unavený vstal. Když se vracel se svými učedníky, byl vážný a téměř smutný. Pozorovali to všichni a byli stísnění. Cítili, že se jim Ježíš trochu vzdálil, a neodvažovali se rušit mlčení.

Jan šel vedle Pána. Dlouho čekal na jeho slova. Ostatní kráčeli daleko vpředu a Ježíš byl s Janem sám. Najednou přerušil mlčení.

»Jane, vím, že již nebudu dlouho mezi vámi, a musím si s tebou ještě o mnohém promluvit. Ne, nepřerušuj mne, vím, že to tak je! Podívej se, jsem pronásledován se vzrůstající nenávistí a stále znovu je rozbíjeno, co jsem vytvořil. Dnes mne lidé vítají jásotem a zítra mi nechtějí naslouchat, protože mne nějaký člověk pomluvil. Na tomto světě už není před ničím úcty, nejsou zde žádné meze. Lidé se neostýchají mluvit o všem, jako by měli právo všechno posuzovat. Opovažují se také rozebírat má slova, aby v nich našli mezery. Nemám obavy, že by mi mohli ublížit, to ne. Vždyť jsem se odvážil všeho kvůli těm několika lidem, kteří ještě hledají pravdu. Jen o vás mám obavy, že až již nebudu mezi vámi, vybije se jejich nenávist na vás.«

»Pane,« prosil Jan, »nemluv tak! Co se z nás stane, když tě už nebudeme mít?«

»Vidíš, to si také myslím. Co bude z vás? Vy nepočítáte s touto možností, ale spoléháte se slepě na budoucnost, že bude taková, jakou si ji představujete. Nemylte se! Ukáže se, zda se vám moje slova vryla do srdce. Musí být ve vašich nitrech zakořeněná tak pevně a hluboko, aby vám nic nemohlo ublížit! Pověz to ostatním, Jane. Já jsem to sice opakoval velmi často, ale snad to budou brát vážněji, řekne-li jim to člověk.

A ještě něco mám, s čím bych se ti rád svěřil. Znáš mou matku a víš také, že z mateřské lásky ke mně bloudí. Přesto ještě doufám, že se rozhodne jinak a najde pravou cestu. Když jsme byli u ní v Nazaretě na návštěvě, poprvé po letech jsme spolu mluvili volně. Konečně znovu projevila svou pravou povahu.

Moje matka chtěla vědět, zda jsem ten, který přináší soud. Sdělil jsem jí, že ne, neboť Syn Člověka přijde po mně!

Teď vím, že bojuje a pochybuje o tom, jestli jsem Syn Boží. Nemůže to pochopit a chce přehlušit sebe samu, když hlas v jejím nitru říká, že jím jsem! Až se od vás odloučím, zůstaň u mé matky, Jane. Ona dospěje k poznání, i kdyby k tomu došlo v mé poslední hodině! Musí pak k němu dospět, nebo už k němu nedospěje nikdy! A kdyby musela žít bez člověka, který by ji povzbuzoval a těšil, zhynula by. Chceš splnit jediné přání, jež k tobě mám, Jane?«

»Ano, Pane!«

Ježíš pohlédl do upřímných, jasných očí svého učedníka a zaradoval se. Později se už o rozmluvě s Janem nikdy nezmínil a nemluvil ani o své blízké smrti. Nikdo z lidí netušil, jaké bolesti vytrpěl kvůli lidstvu, protože byl vždy vyrovnaný a veselý. S neúnavnou trpělivostí podával lidem vysvětlení, která od něho požadovali. Jeho láska byla nevyčerpatelná.

Kromě Jana a Ondřeje neměl nikdo z Ježíšových učedníků zdání o hlubokém žalu, který prožíval kvůli lidem. Tito dva učedníci, zdálo se, že měkcí a sniví, byli nejcitlivější. Snášeli všechno mlčky s Ježíšem. Pozorovali, jak zavírá oči, když ho jako výčitka zasáhlo tvrdé slovo některého člověka. Věděli, že bolest, kterou má v očích, skrývá také jen kvůli lidem, protože ho neměli vidět trpět.

A bylo tomu tak. Ani převážná většina učedníků nevěděla, že život spočívá na Synu Božím s nesnesitelnou tíhou. Byli šťastní z toho, že pobývá mezi nimi, a nepomysleli na to, že by v sobě mohl mít zármutek.

Neznali touhu, která jeho duši přitahovala vší silou ke Světlu. Ježíš byl chorý touhou po domově a v takových chvílích ho slova lidí bodala jako jehly. Celé noci bděl a naslouchal jiným hlasům než hlasům temna, které neustále slyšel a které zněly strašně a stále hrozivěji. Zdálo se však, jako by teď byl opravdu sám, jako by se nebe uzavřelo i pro něho.

»Otče! Opustil jsi mne snad? Jak dlouho ještě? Kdy budu smět zase k Tobě?«

A když ve dne opět vyšlo slunce, naplnily Ježíšovo nitro znovu jas a radost. Těšil se z přírody, zatímco lidé ho stále více odpuzovali.

Dával se znovu do díla s novou silou, kterou Bůh posílal svému Synovi. Ježíš byl za tento nikdy nevysychající pramen vděčný.

Nyní viděl i do nejskrytějšího nitra lidí a poznával v něm všechno. Když stáli před ním a přetvařovali se, býval smutný. A když k němu přicházeli a ptali se ho na něco z pohnutek, které je samotné snižovaly, chybělo mu pochopení pro lidský druh. Čím ostřeji viděl lidi, tím více mizela jeho důvěra. A přece mu jich bylo líto! Nemohl se jim přestat věnovat, dokud je úplně a navždy neopustí. Nelze rozebírat tato hnutí v duši Syna Božího, protože člověk je naprosto nemůže vytušit. I při své největší čistotě by na sobě cítil vždy jen důsledky této božské lásky, ale nikdy by nemohl procítit ji samotnou!

Ježíš řekl lidem všechno. V každém městě a v každé vesnici začínal od začátku a vysvětloval lidem život. Zůstával celé týdny v některém odlehlém místě a vyučoval. A někdy tušil, že po staletích se lidé budou opět setkávat s jeho Slovem, které bude překroucené a rozkouskované. Jak ohromné nebezpečí spočívalo v tom, kdyby lidé předávali jeho Slovo dalším generacím pokřivené!

UČEDNÍCI PROSILI JEŽÍŠE, aby se s nimi vypravil do Jeruzaléma a kázal i tam. Ježíš však do tohoto města jít nechtěl. Dosud nikdy je nenavštívil, ani když pobýval v jeho blízkosti. Lid, který ho vyhledával, chodíval z města několik hodin a naslouchal jeho slovům v přírodě.

Nedaleko Jeruzaléma bydlely dvě sestry, u kterých býval Ježíš často hostem. Byly mu bližší než jiné ženy. Jakmile Maria a Marta osaměly, čekávaly na Ježíše, a když konečně opět přišel, žil jejich dům ve znamení svátku. Shromažďoval se zde kruh opravdových přátel a oživoval dům, který byl jinak velmi tichý.

Ježíš se těšíval na tyto dny a týdny, během nichž se pokaždé zotavil. Zatímco Marta pilně pečovala o tělesné blaho hostů, sedávala Maria u Ježíšových nohou a naslouchala jeho dobrotivým slovům. Přijímala všechno prostě, nesváděla žádné vnitřní boje a žila šťastně.

Marta ji s úsměvem plísnila, že jí život připadá lehký jako hra. Ježíš se usmál jejím slovům a zastal se Marie. Jednou také naznačil, že již nebude dlouho mezi nimi, a svým prohlášením vyvolal u obou sester hluboký úlek. Neuměly si již představit život bez Ježíše.

Učedníci vyprávěli sestrám o svých zážitcích z posledních měsíců a při všem, co říkali, se cítili být jaksi hrdí. Všimli si, jak jim ženy pozorně naslouchají, a nemohli se dost navyprávět o zázracích, které Ježíš vykonal. Nezamlčeli ani, jak často sami pochybovali.

Když je při jejich vyprávění zastihl Ježíš, prosil je, aby mlčeli. Nechápali proč. Ježíš věděl, že každá pověst přispívá jen k matení jeho slov, která lidé jakžtakž pochopili.

»Proč vás vždy rozechvěje jen nějaká vnější událost? Cožpak jste nikdy neviděli zářící oči dítěte nebo slzy člověka, který stál napůl skrytý stranou a přijímal má slova? Pravím vám, že to jsou úspěchy, které má slova měla u lidí! Z toho se těší mé srdce. Nezáleží mi na tom, když ke mně přicházejí a říkají: Pane, tvá řeč byla povznášející! Vůbec si nevšímám těch, kdo mluví tímto způsobem, ale slyším osvobozující vzdechy lidí, kteří byli vnitřně porobení. Vidím, jak po starých i mladých tvářích proudí osvobozující slzy, a čtu v srdcích lidí, kteří se neumí vyslovit pochvalně o mé řeči.

Mlčte raději o tom, že jsem vyléčil nemocná těla. Vězte, že bych nemohl vyléčit žádné tělo, jehož duše by předtím nebyla uzdravena! Divíte se, že jsem pomohl nejzatvrzelejšímu hříšníkovi, zatímco jsem svou pomoc odepřel člověku, který jednal vždy správně a všude se těšil vážnosti? Kdo z vás lidí má právo posuzovat činy některého člověka? Ten, jehož podle svého názoru nazýváte zatvrzelým hříšníkem, v sobě často mívá svět plný touhy po čistotě. A ten, jehož předchází pověst počestného člověka, zná ve své domýšlivosti jen sebe a zas jen sebe! Ale pravím vám, pozemské právo není právem!

To všechno jsem vám již často vysvětloval a musel bych zoufat, kdybych měl předpokládat, že i vy, moji učedníci, vidíte pokaždé jen pouhý zevnějšek. Jak teprve mají přijímat má slova jiní lidé? Vidím, že jsem osamocen a že vy stojíte stranou. Nechcete a nemůžete udělat krok, který vás plně přivede ke mně.«

»Pane,« prosil Jan, »proč tak neúprosně trestáš každý chybný krok, který uděláme, zatímco ostatní lidi, kteří tě tupí a urážejí, zahrnuješ stále znovu láskou a jsi k nim shovívavý?«

»Jsem tak přísný, protože vás mám rád, učedníci! Musím vás kárat, neboť vás chci dostat ještě o kus dopředu. Žádáš po psovi, aby ti rozuměl? Ne. Ale člověka, který je ti bližší než ostatní tvorové, bys chtěl mít takového, aby ti byl skutečně blízký! Má ti rozumět. Hleďte, nepožaduji ani to, neboť by pro vás bylo nemožné, abyste mi rozuměli. Mé cesty nejsou vašimi cestami. Ale tomu, co přináším lidem, Slovu, jež bylo lidem dáno od Boha, máte rozumět! To musíte znát, jinak vám hrozí jistá smrt!

Pochopte konečně tuto nutnost! Jste přece lidé, kteří jsou stále se mnou, jste sloupy, na nichž chci vybudovat novou říši. Tato stavba má být přípravou. Má zářit po celé zemi a svými přímými liniemi přimět lidi, aby do ní vstoupili! Co z ní bude, jestliže vy, sloupy, se zlomíte při první bouři? Jak mám splnit své poslání, když lidé mé Slovo nepřijmou?«

Opět byli učedníci hluboce zahanbení. Z Ježíšových slov mluvilo takové zoufalství, že se v hloubi duše polekali. Cožpak je to s nimi tak špatné, že jejich Pán s nimi není spokojen? Jak je možné, že přes to všechno k nim Ježíš může být tak neskonale dobrý? Zapomíná snad, že jsou tolik liknaví?

Ne, Ježíš nezapomněl na nic, ale podle své povahy se na ně neuměl dlouho zlobit. Pokaždé se tak poctivě snažili udělat všechno lépe, že jim opět odpustil, i když se ještě hněval. Měnili se ze dne na den, nebyli si toho ale vědomi. Netušili, že přece jen pozvolna začínají žít životem, jaký jim Ježíš ukazuje slovy i činy.

KDYŽ JEŽÍŠ uslyšel o zajetí Jana Křtitele, padl na něho stín. Často pátral po tom, kde Jan pobývá, ale zdálo se, jako by zmizel. Pak jednoho dne dostal zprávu, že ho vězní Herodes a že se rozhodl nechat ho usmrtit. Ježíše zpráva znepokojila. Vydal se spolu se svými učedníky k Markovi a poprosil ho, aby navštívil Heroda a přiměl ho, ať Jana propustí.

Marek však už přišel pozdě. S hrůzou uslyšel, že Jan Křtitel byl sťat.

Teď se Marek obával o Ježíše ještě víc. Neznal všechny Římany, kteří mohli v Judeji vykonávat moc. Cožpak není možné, že by tímto způsobem mohl jednoho dne přijít o život i Ježíš? Nenávist farizejů je tak velká, že by se mohli podobně jako u něho pokusit obžalovat Ježíše i na jiném místě. Každý Říman není tak svědomitý, aby chránil život nějakého Žida, i když o něm třeba získá přesné informace a zjistí, že není špatný. Ježíš je samozřejmě znám a není kdosi bezvýznamný, jehož život by neměl pro nikoho cenu. Přesto se může stát neštěstí dříve, než by se to kdo dověděl. Se Židy se obvykle nedělá mnoho okolků.

Své obavy sdělil Marek Ježíšovi. Opět jako kdysi seděli spolu. Ježíš byl vážný. Zpráva o Janově zavraždění mu vyrvala ze srdce všechnu radost. Truchlil pro člověka, který přinesl zemi jen dobro a měl tolik lásky k lidem jako žádný jiný člověk. Ježíš poslouchal Markova slova, ale nedotkla se ho, nesla se kolem jeho uší a dozněla kdesi, aniž si je uvědomil.

»Pane!« pronesl Marek naléhavě, »ty neposloucháš, co říkám, a přece jsou má slova naplněna obavami o tebe!«

Ježíš se k němu obrátil.

»Neobávej se o mne, Marku! Nemohu dělat nic, co bych nemusel dělat. Všechno je tak určeno. Neopustím tento svět ani o minutu později, ani o minutu dříve. Lidé mají svobodnou vůli, mohou mne i zabít, budou-li chtít. Mám tělo jako oni, a podléhám proto stejným pozemským zákonům. Mohou mi vzít toto tělo, tak jako ze mne mohou strhnout moje roucho, a já nemohu dělat nic!«

»Ale cožpak nejsi jejich Pán? Stačí jediný pokyn tvé ruky, a strnou a nebudou moci provést, co chtějí!«

Ježíš zavrtěl hlavou.

»Jak malou si vy lidé představujete všemohoucnost! Jsem Syn svého Otce, který stanovil zákony, jsem část zákonů samých, a měl bych je svévolně měnit? Je snad můj tělesný obal víc než hmota této země proto, že jej nosím já? Má proto být nějakou výjimkou a mají pro něj platit jiné zákony?«

Marek mlčel, neboť poznal, jak nesmyslně mluvil. Téměř selhávajícím hlasem vyslovil jen námitku, která měla být omluvou za jeho slova:

»Jestliže už toto tělo nebude žít, nebudeš s námi ani ty, Pane. Budeme bez tebe a kolem nás se opět rozhostí noc!«

Z Markova přiznání Ježíš poznal velký strach člověka před temnotou. Znovu prosil Boha, aby ho zde ponechal ještě nějaký čas, tak dlouho, dokud v duších alespoň několika lidí nerozžehne Světlo. Cítil jako dobrodiní, že nemůže na zemi předvídat svůj konec a že ho jakási zeď odděluje od budoucnosti, aby prožíval jen přítomnost. Sám pro sebe si myslel:

»Muselo by být nesnesitelné, kdyby mi Otec neprokázal tuto milost. Jsem člověk, a přesto nejsem člověk. Musím dodržovat všechny lidské zákony, i když jasně vidím jejich chyby. Pro lidi, kteří žijí v mé blízkosti, přece musí být nepochopitelné vše, co dělám. Moje přítomnost je musí tísnit, na jejich tvářích dokonce vidím, že čím déle se mnou žijí, tím jsou ostýchavější. Vždyť to vyzařuje mým obalem, i když mně připadá, že mne velmi tísní. Působí jim moje stálá přítomnost opravdu radost? Nejsou moji učedníci často unaveni tím, že se o ně starám? Nemohou lidé nikdy snést tlak Světla, i když je tolik zmírněn?«

Ježíš musel učedníky stále střídat a nikdy nemohl být jeden učedník trvale s ním. Nikdo z nich to nesnesl. Ještě dříve, než to zpozorovali, už Ježíš věděl, že je nesmí ponechat déle u sebe. Proto k sobě přivolával jednoho po druhém a míjel učedníka, který byl již příliš dlouho v jeho blízkosti. Učedníci však jeho jednání nechápali.

Příčinu, proč je Ježíš takto střídá, hledali sami v sobě. Ježíše vůbec nenapadlo, že by se jich jeho jednání mohlo dotknout. Jednal téměř vždy tak samozřejmě a bezděčně, že na tuto možnost nikdy nepomyslel. A nikdy se ho žádný učedník neodvážil zeptat, proč už náhle nemá pobývat v jeho blízkosti.

Jednou se chtěli obhajovat a hledali omluvná slova. Mysleli si, že je Ježíš posuzuje nesprávně a že jim křivdí. Neposlechl je, pouze řekl, že když se na něho umíněně obracejí, aby ho přiměli změnit názor v nějaké záležitosti, sami si škodí.

»Uvědomte si, že všechno dopadá zpět na vás a že mne nemůže nic z vašich slov zasáhnout. Pokud si někdo myslí, že musí trpět neprávem, nemá to hned hlasitě vytrubovat do světa. Má v tichosti snášet, co mu připadá tak těžké, protože to sám necítí jako vinu. Člověk musí odčinit mnohé, a příčiny toho nevznikly vždy jen v posledních letech. Každé utrpení a každá bolest jsou něčím podmíněny. Nebuďte proto pošetilí a netrapte se nářkem, neboť tím svou situaci jen zhoršujete. Berte na sebe radostně vše, co vám život přináší. Využijte všeho tak, aby vám z toho mohlo vyrůst jen požehnání, pak budete brzy osvobozeni od břemen, která vás tíží jako hora.«

Učedníci si proto mysleli, že již nesmějí pobývat v Ježíšově blízkosti pro nějakou svou vinu nebo drobnou chybu. Začali odvažovat každé své slovo, které promluvili v Ježíšově blízkosti, a utápěli se v tíživém hloubání.

Nebylo pro ně snadné stále se přetvářet, den ode dne, protože to také vyžadovalo překonávat vlastní ješitnost. Ježíš je musel napomenout, aby si nemysleli, že když se zabývá někým z nich, dává mu přednost před ostatními. Zarazili se, neboť přese všechno jim to tak dříve připadalo. Petr se pokaždé hrdě vypínal, když směl jít během putování po jeho boku a při jídle sedět vedle něho. A druzí učedníci to chápali stejně. Jednali s učedníkem, který směl být právě s Ježíšem, se zvláštní úctou.

Pak Ježíš vyslovil slova, která je vytrhla z jejich představ a po nichž tak vystřízlivěli, že si opět museli vytýkat svoji bláhovost.

»Nejste si snad v mých očích všichni rovni, že si myslíte, že bych dnes dával přednost jednomu a zítra druhému? Jestliže chcete hrát role oblíbenců, jděte ke dvorům! Takový život vyžaduje intriky, styďte se!«

Vnitřní přetváření nemělo konce. Bylo nutné překonávat stále nové překážky a učedníci neměli kdy si oddechnout. Nikdy by nemohli říci: jsme u cíle. Pracovali na sobě nevědomě i vědomě a netušili, že je člověku určeno, aby takto pracoval. Že tato práce nikdy neskončí, dokud budou lidé žít!

Pouze Jan o celé věci přemýšlel. Jednou chtěl od Ježíše vědět, jestli někdy budou takoví, aby s nimi byl spokojen. Ježíš ho laskavě poučil:

»Vy si myslíte, že můžete na této zemi dosáhnout všeho? Jak se to jen můžeš domnívat, můj učedníku. Člověk kráčí od stupně ke stupni, nahoru a dolů, a nikdy nenastane konec. Je to vždy jen nový začátek. Dosáhnete-li nejvyšší hranice, nebudete odpočívat, ale budete pokračovat do jiných sfér, které kladou vyšší požadavky na lidský vývoj. Snažte se vyvinout tak, abyste byli na zemi dokonalí.«

»Cožpak můžeme dosáhnout toho, abychom byli už zde dokonalí, Pane? Nepřekvapovaly nás stále znovu naše slabosti, a to právě tehdy, když jsme si mysleli, že jsme nejjistější?«

»Ztratili jste nejen vědění o Bohu, ale i víru sami v sebe. V člověku spočívají nesmírné síly, člověk je však nevyužívá a připravuje se o ně. Dříve než začne dělat nějakou práci, uvede do činnosti své myšlení a dá se jím ovládnout. A rozum člověka, zákonitě podřízený této zemi, nemůže ve své omezenosti pochopit, že duch má být nad ním. Člověk jej sám snižuje a pochybuje o svých silách. Z toho důvodu je pak neschopný a kráčí stále více nazpět místo vpřed.«

Jan začínal chápat, že nepochopitelná touha, která v něm teď vzrůstala stále prudčeji, je zřejmě počátkem nového života. Zabolelo ho při myšlence, že se těmto hnutím, která mu pomáhají, nemůže ještě zplna poddat. Jeho duše se jako první připravila vzlétnout k výšinám, ale drželo ji ještě jedno pouto a bránilo jí, aby se konečně uvolnila.

LIDÉ CHTĚLI vidět od Ježíše jen zázraky. Pak byli přesvědčeni, že mají před sebou Božího vyslance. Učedníci už jen tím, že směli dýchat v Ježíšově blízkosti, i když s ním třeba nepromluvili jediné slovo, dospěli k přesvědčení, že je Syn Boží. Mezi nimi a posluchači Ježíšových kázání se teď již rozevřela propast. Nepřijímali už jeho slova doslovně rozumem, ale cítěním. Měli tak podíl na síle Světla, která pronikala Ježíšovou řečí, a to jim dávalo nesrovnatelně víc. Byli skromnější a duševně se prohloubili. Ježíš to pozoroval s radostným pohnutím. Světlo se v nich začalo probouzet k životu. Nebezpečí, že by první poryv větru mohl všechno opět uhasit, bylo konečně zažehnáno! Nadešla doba dokonalé harmonie a přenesla přešťastné učedníky do sféry radosti ze života. Také hloubavý Jidáš vykonal tento vzestup, byl osvobozen a mohl se zachvívat s ostatními.

Konečně učedníci pokročili tak daleko, že kolem svého Pána utvořili ochranný kruh. A Ježíš to cítil tak blahodárně, že ještě radostněji než dříve rozdával lidem plnýma rukama vědění, které měl v sobě. Ježíš dával víc, než tušili, a měl radost, že smí obdarovávat.

Nedával lidem jen zákony pro jejich soužití a soukromý život, ale poskytoval jim i to, co bylo vlastně nadpozemské. Jeho slova, i když je nebyli schopni sledovat a nemohli všechno pochopit, v nich probouzela touhu po ráji. A tuto touhu museli v sobě mít, pokud tam chtěli jednou opět dojít. Vědomě nebo podvědomě muselo být v lidech přání ocitnout se jednou tam, ve svém duchovním domově.

To, že se cítili být přitahováni neodolatelnou silou, se však projevovalo víc v jejich činech než ve slovech. Každý dobrý čin přivádí člověka k jeho vysokému cíli blíž než tisíc dobrých slov, která nemyslí opravdově. Proto Ježíš lidi napomenul:

»Chcete-li konat dobro, neříkejte hlasitě své jméno dříve, než začnete. Vždy si také řekněte, proč chcete vykonat dobrý skutek. Nekonejte jej proto, aby se zvýšila vaše vážnost u lidí! Máte dávat chudým ze svých přebytků tak, aby se nedověděli, kdo je dárcem, jinak z toho nebudete mít prospěch. Zvykněte si být dobří, aniž o tom vaši bližní něco tuší.«

Když Ježíš domluvil, přistoupil k němu mladý muž a položil mu otázku:

»Pane, co mám dělat, abych dosáhl království nebeského?«

Ježíš se na něho velmi vážně zadíval. Viděl skvělý oděv, drahocenné šperky, celý jeho krásný zevnějšek, ale pod ním zakrnělou duši.

»Myslíš to vážně, nebo chceš od mne slyšet jen radu, které bys nedbal, jestliže ti bude nepohodlná?«

Mladý muž se slabě začervenal a upřímně se přiznal:

»Ještě nikdy jsem se neřídil radou nějakého člověka, protože jsem o ni nikdy neprosil, ale tebe prosím o pomoc. Ode dneška totiž vím, že můj život, jak jsem jej to této doby žil, nemá cenu.«

Tu se k němu Ježíš naklonil a pronesl tak tiše, že jeho slova mohli slyšet jen lidé stojící nejblíž:

»Dej celé své bohatství, které máš, chudým a vydělávej si na živobytí vlastní prací. Pak ti tvůj život bude připadat smysluplný a budeš šťastný. Tím si urovnáš cestu do království nebeského.«

Mladý muž se znovu začervenal a trochu se zachvěl. Potom se napřímil, jeho tělo se poprvé zbavilo svého ochablého držení. Bylo možné tušit jeho probuzenou vůli.

»Budu žít podle tvé rady, Pane!« prohlásil a poodstoupil.

Mnoho lidí, kteří slyšeli Ježíšovu radu, kroutilo hlavou a nechápalo, proč by blaženost člověka měla záviset na tom, že všechno rozdá. Každý, kdo radu slyšel, ji vztahoval na sebe. Tím vznikaly omyly, které mohly mít nedozírné následky. Ježíš to věděl, a přesto na tom nemohl nic změnit. Jeho slova šla od úst k ústům a každý, kdo je přijal a předal dál, je pochopil jinak.

A když Ježíš přišel do cizího města, kde už jeho jméno znalo, hrnuli se k němu lidé a nadšeně vyprávěli, že pochopili jeho učení, jeho slova zprostředkovaná těmi, kdo ho směli slyšet! Ježíš užasle naslouchal vyprávění těchto lidí, kteří si mysleli, jak jsou moudří. Zhrozil se, co se udělalo z mnoha jeho naučení, a jen stále víc litoval, že nemá možnost tomu zabránit. Lidé vyprávěli o jeho zázracích a vymýšleli si k tomu nejsměšnější lži. Ježíš mluvil k lidem v podobenstvích a z jejich nepochopení vznikaly příběhy, které prý on sám zažil.

Tak Ježíš kdysi vyprávěl, že tisíce lidí bylo nasyceno drobty, jež zanechali po jídle. Lidé, kteří slyšeli o tomto podobenství, si je vykládali doslovně. Věřili neuvěřitelnému, že Ježíš sám nasytil v poušti pět tisíc lidí drobečky, které popadaly na zem! Ježíšův čin vzbuzoval všude údiv, ale lidé chtěli něco takového slyšet, aby mohli věřit. A Ježíše stálo mnoho námahy, aby jim objasnil, že uvedený zázrak není vlastně žádným zázrakem, neboť:

»Proud Světla, který proniká stvořením, je tak veliký, že lidé z něho přijímají jen část a mnohé nechávají bez povšimnutí padnout na zem. Zbylá část, kterou roztrousí jako drobečky, stačí, aby nasytila tisíce, ba milióny lidí. Vy jste si spletli to, co je vám nejbližší, svou pozemskou potravu, s potravou duchovní.

A přece váš chléb, který udržuje vaše tělo, závisí na tom, čím pohrdáte. Kdyby proud síly, pronikající ze Světla celým stvořením, jednou vyschl, vy i celý svět byste pozvolna zahynuli! Neměli byste žádnou potravu a nemohli byste dál žít. Pamatujte na to, když posloucháte má slova. Nesnažte se vykládat je svým způsobem, ale snažte se je přijmout ve výkladech, které vám dávám.

Přišel jsem ze Světla a všemi úrovněmi jsem vyslal záplavu paprsků. Vejdu opět do Světla, až nastane obnovení síly. Každoročně dává Bůh vyzářit svému Světlu do stvoření a jen tehdy se k němu mohu vrátit. Na vlnách Světla budu zanesen zpět do říše svého Otce. A kdyby mi bylo pozemské tělo vzato dříve, než přijde hodina vylití Boží síly do stvoření, musel bych čekat tak dlouho, až se budu moci spojit s paprskem Božího Světla, až se mi Bůh otevře!«

Ježíš zmlkl. Co svým výkladem lidem řekl? Umožnil jim nahlédnout do zákona, který nesl i jeho, který byl Božím zákonem a jemuž mohlo rozumět jen Božské.

Pátravě se rozhlížel kolem sebe… viděl nepochopení… také u učedníků. Vzpomenou si na jeho slova alespoň tehdy, až vejde k Otci? Ježíš věděl, že den jeho odvolání není daleko. Nyní, kdy řekl všechno, co měli lidé vědět, si přál pozemskou smrt. Jen jedinou cestu musel ještě vykonat, do města, které mu bylo ze všech měst nejméně milé. Do Jeruzaléma!

Když zaznělo toto jméno, které jeho sluchu připadalo jako výsměch, cítil odpor. Jeruzalém měl být nejvyšším městem a lidé jej snížili na znetvořený obraz toho, co pojem Jeruzalém znamená v duchovnu.

Ježíš myslel nerad na dobu, kdy do něj měl vstoupit. Bylo to město farizejů, jediné, kde tito pokrytci ještě díky lstivosti a potměšilosti vládli. Tam bylo sídlo vysokých kněží, kteří kladli jeho práci stále nové překážky a uvedli proti němu do činnosti celé hnutí. A on měl vystoupit proti těmto stvůrám, bojovat s nimi o lidi. On se svou otevřeností proti jejich zákeřnosti! Ježíše se zmocnila ošklivost, zhnusilo ho, že mu had v celé své odpornosti je stále v cestě.

Učedníci však byli šťastní, protože duchovně dobýt Jeruzalém bylo jejich snem, jejich nejvřelejším přáním!

»Mistře, chceš s námi skutečně jít na velikonoční slavnost do města, které je první v zemi?«

Ježíš se na ně podíval smutným zrakem. Nechápal jejich radostné očekávání, jež bylo možné zřetelně číst v jejich tvářích.

»Pane, ty jsi smutný! Proč? Cožpak jsi všude nebojoval s farizeji? Proč jim tedy nechceš i zde vyhlásit boj? Vyženeš je z chrámu, lid chce slyšet jen tebe a rád se vzdá lhářů. Uvidíš, jak tě lidé při tvém vjezdu budou vítat jásotem!«

Ježíš se k tomu vyjádřil: »Měli byste mne znát, že nečekám na to, až mě budou vítat jásající lidé. A měli byste vědět, že mi působí bolest, když se o tom zmiňujete. Musel bych být ješitný, kdybych šel do Jeruzaléma rád z důvodů, které uvádíte. Ne… jsem unaven… unaven až k smrti! Šel jsem svou těžkou cestou radostně a odhodlaně, šel jsem jí až na konec. Konec je přede mnou!

Ještě s vámi o tom nechci mluvit. Zbývá ještě kratičký čas a ten se mi bude zdát delší než celý můj pozemský život. Vydejme se opět na cestu, k Jeruzalému, a pobývejme společně s našimi přáteli u Marie a Marty. Dříve než přetrpím Jeruzalém, chci mít kolem sebe ještě jednou klid a mír!«

Učedníci byli zmatení. Nechápali hluboký smutek svého Pána a rozmlouvali o tom mezi sebou. Jeden z nich stál stranou a nezúčastnil se rozmluv… Jidáš Iškariotský. Už dávno zase upadl do svého starého stavu.

Zahloubaný chodil svou cestou a zůstával daleko za ostatními. Nikdo si nevšiml jeho nápadné změny, protože se všichni odnaučili starat se o záležitosti svých bližních. Každý pochopil tolik, že člověk nemůže nikdy pomoci druhému, a to ani při nejlepší vůli, jestliže ten jeho pomoc v nitru odmítá.

Jidáš odmítal všechno, co by mu mohlo pomoci. Trápily ho pochybnosti. Pochybnosti o Ježíšově dokonalosti, o tom, zda je opravdu Syn Boží… a chtivost moci!

Tyto myšlenky, které mu vnukala jeho vládychtivost, měly jediný společný rys: kéž bych směl být pánem! V každém městě mluvil Jidáš, když ho učedníci neslyšeli, k lidem o vítězství nad Římem, o povstání národa proti nepříteli. Davy přijímaly jed jeho slov a šířily jej dál.

Zdálo se, že izraelští muži se rozpomínají na svá práva. Pořádali shromáždění v přírodě, daleko od lidských obydlí, nebo v horách, kde v jeskyních osnovali plány pomsty. Jidáš s plným vědomím zasel tuto setbu. Tajně připravil plány, které musely vést k Ježíšově světské moci! Domníval se, že jedná správně, a věřil, že mu Ježíš později bude vděčný. Nedbal výstrahy, kterou mu Ježíš kdysi dal. Doufal, že se přece jen pozemsky uplatní.

Nebylo pro něho nic snadnějšího než vykládat lidu Ježíšova slova jinak, než jak byla míněna. Jestliže Ježíš řekl:

»Usilujte o svobodu, svobodu ducha!«, podal Jidáš lidem, kteří mu rádi naslouchali, výklad:

»Mistr ví, že jenom národ plný odvahy může dobýt úplné svobody. Vzchopte se, bratři, abyste byli ve své zemi konečně zase pány, a ne otroky! A když jste poznali, jak je potupné uznávat pohana za pána, zvolte si vlastního krále. Jste pro to už zralí, protože slova Mistra, který bude brzy vaším králem, vás vyvedla ze zmatků a přivedla vás k vašemu starému Bohu! Bůh Izraele, který dopřával svému lidu vítězství nad nepřáteli již před staletími, bude opět kráčet před vámi a učiní vás silnými!«

A lid celý u vytržení naslouchal slovům odpadlíka. Jeho řeči působily na lidi jako olej litý do ohně, uchvacovaly je a rozněcovaly v nich planoucí nadšení. Objevovali se organizátoři lidu a Ježíšovým jménem shromažďovali zástupy přívrženců. Počet účastníků připravovaného povstání se stále zvětšoval. Vzrostl v ohromnou vlnu a ta zaplavila všechny, kdo se zatím nepřipojili. Izrael zachvátilo opojení! Jako rozhodný okamžik byly stanoveny velikonoce.

Muži měli v úmyslu táhnout o velikonoční slavnosti do Jeruzaléma a tam, chráněni před nebezpečím odhalení tradičními velikonočními zvyky, se chtěli chopit příležitosti a rozpoutat povstání, které by velikostí předčilo všechno, co dosud kdo podnikl. Nikdo z Římanů nebude jistě nic tušit. Jako každoročně poskytnou během tohoto velkého svátku lidu volnost, která jinak není obvyklá! Na tomto předpokladu budovali Židé své plány.

Ježíš nic netušil o chystaném spiknutí, které se mělo uskutečnit jeho jménem. Kolem něho bylo všechno klidné, protože žil se svými učedníky u sester Marie a Marty. O místě jeho pobytu vědělo málo lidí. Shromáždili se jen nejbližší přátelé, mezi nimi i Maria Magdalena a Lazar. Ti, kdo byli Ježíšovi blízcí, od něho směli slyšet mnohé, co by jiní lidé nepochopili.

Ježíš mluvil o jednotlivých částech stvoření. Popisoval svým přátelům život v těchto světových částech a vysvětlil jim, jaký význam každá z nich v celém stvoření má. Řekl jim také, že Země patří ke světové části Efesus, která krouží na nejnižším místě v kruhu stvoření. Uváděl jim jména hvězd, jež se jmenují jinak, než jak je pojmenovali lidé, a současně jim vysvětloval, co jejich jména vyvolávají svým rytmem. Nikdy se lidé nedověděli tolik. Stěží byli schopni pochopit i jen nejmenší část nových informací, které jim Ježíš poskytoval.

Když zpozoroval radost lidí, kteří mu byli blízcí, opět se rozradostnil. Dával jim stále víc z poznatků, jež chtěli slyšet, a přebohatě je obdarovával. Oči Marie Magdaleny zářily nejjasněji, protože byla následkem mnoha vnitřních bojů mnohem zralejší než ostatní ženy, které se změnily jen láskou k Ježíši, a tím byly schopné vnímat. Když Maria Magdalena slyšela Ježíše mluvit o nebeském království na zemi, naslouchala s blaženou nadějí v srdci.

»Bude to brzy, Pane? Tak brzy, že i já se toho ještě dočkám?« Ježíš se usmál, protože v jejích slovech slyšel obavu, že by mohla něco zmeškat.

»Dočkáš se toho, Maria Magdaleno. Budeš smět být při tom, až se na zemi bude budovat říše míru a pokoje. A budeš smět pomáhat, spolupůsobit, pokud budeš chtít… ledaže bys tuto příležitost sama propásla!

Pravím vám, mnozí z vás budou při tom a mají žít na zemi, aby spolupracovali na výstavbě nové říše. Mnozí však ještě v poslední minutě zeslábnou. Budou stát u cíle, ale ne u toho, po němž toužili a který přináší vzestup. Ještě krátce před cílem ztratí cestu a podrobí se opět temnu. Buďte proto bdělí, vy všichni, kdo si myslíte, že jste již dosáhli vytouženého cíle.

Nenastane to dříve, dokud neudeří hodina! Shůry zasviští meč a oddělí dobré od zlého. I kdybyste šli správnou cestou a pouze zaváhali, zda je správná, zaváhali v hodině soudu, propadli byste mezi zlé! Neboť až přijde tato hodina, nebude už možné váhat! Čím výš bude člověk stát, tím přísněji bude souzen! Znát Slovo a pochybovat je totiž horší než je neznat. Jednou přijde rozhodnutí – a pak buďte na stráži, abyste právě nespali a nedomnívali se, že jste v bezpečí!

Jestliže však vydržíte, slunce vám nikdy nezapadne. Budete obývat ráj na této zemi a bude vám vládnout ten, který přijde po mně: Syn Člověka.«

»Pane, kdy k tomu dojde?« zajímalo Jidáše, nejmlčenlivějšího z kruhu.

»Tu hodinu zná jedině Bůh.«

»Ale nejsi snad jeho částí? Musíš to přece také vědět!«

Ježíš vážně pohlédl na učedníka.

»Odpověděl bych tak, kdybych znal odpověď? Nemělo by smysl chtít vám celou věc vysvětlit, nemohli byste ji pochopit. Vždyť nechápete ani věci, které byste měli chápat!«

Jidáš si ale potichu pro sebe řekl: »Hledá výmluvy. Kdyby věděl, kdy k tomu dojde, určitě by mluvil. On to však neví, a proto není ani Syn Boží. Chci mu dát poslední možnost tím, že mu nabídnu moc židovského vládce. Jestli moji nabídku nepřijme, budu nosit korunu sám!«

Náhle se nade všemi, kteří zde seděli pohromadě, rozprostřelo tísnivé ticho. Zděsili se Jidášových slov a styděli se za něho. Ježíš je ale nechal bez povšimnutí, jako by se ho nedotkla. Přesto pochybnost, která zazněla v učedníkových slovech, pro něho byla tvrdá. Cožpak je někdy nutil, aby v něho věřili? Nepřišli sami na to, že je Syn Boží? A toto teď řekne Jidáš, který se neustále ptal a nikdy nebyl spokojen s tím, co se dověděl. Má ho od sebe zapudit, protože již nevěří?

Ježíš se na něho podíval a opět se nad ním slitoval, neboť Jidáš tam seděl se strnulým, téměř temným obličejem. Ne, nemůže ho zapudit. Na krátkou dobu, kterou má ještě pobývat na této zemi, ho ponechá u sebe. Snad nad sebou Jidáš opět získá vládu. Jidáš byl příliš připoutaný ke starému a měl na sobě větší karmu než ostatní učedníci. Bylo nutné mu pomoci, protože i přes své vlohy a schopnosti byl ubohý.

Jidáš byl nejchytřejší z učedníků. Měl tolik nadání jako všichni ostatní dohromady. Však si byl svých předností také vědom. Navíc se ho skutečně vždy tázali na radu, když se mělo začít s nějakým dílem. Obraceli se na něho, protože si ve všem uměl poradit.

Teď chtěl mít Jidáš konečně také odměnu za svou činnost! Chtěl sloužit Ježíši králi, ne však člověku, který chudý a skromný prochází zemí a chce zlepšit svět. A Ježíš, který má skutečně tak velké vědění a upoutává lidi svými slovy, se má stát králem, i když mu nezáleží na tom, aby dosedl na trůn. Všechno ostatní by již řídil Jidáš sám. Zastával by první místo v novém království a z učedníků by vybral jen ty, kteří mu nejsou nepříjemní.

Tyto plány Jidáše opojovaly, nemohl se dost nasytit svými sny o moci. Jeho fantazie přicházela na stále nové nápady. Často měl nutkání promluvit si o svých úmyslech alespoň s některým z učedníků, aby měl druha, který by s ním sdílel jeho nadšení. Dříve se mohl svěřovat Petrovi, ale Petr se mu teď velmi vzdálil.

Již z této skutečnosti by Jidáš musel poznat, že stojí stranou a nejde už stejnou cestou jako ostatní. Místo toho jej to ale ještě těšilo. Představoval si uznání, které mu další učedníci vysloví, až konečně poznají, že on, Jidáš, je skutečně nejobratnější z nich nejen v běžných záležitostech, ale že svou obratnost prokázal i při nejdůležitějším rozhodnutí. Jeho myšlenky, kdysi velmi jasné, byly stále zmatenější. Nezpozoroval ani, že již nedokáže logicky myslet. A logické myšlení bylo přece dosud jeho největší chloubou!

Ježíš o Jidášových tajných plánech nic netušil. Neměl prohlédnout pletichy svého učedníka. Jeho světlí pomocníci ho před nimi chránili. Vždyť by již nemohl začínající neštěstí nijak zadržet. Lidský mozek uskutečnil své hrůzné dílo a nyní musely přijít následky, i kdyby zasáhly v prvé řadě lidstvo.

A davy, jež stály za Jidášem, nástroje zrádce, který svého Pána a Mistra zradil ve chvíli, kdy začal jeho slova vykládat jinak, čekaly na okamžik, kdy měly vybojovat zaslíbené království.

Jen jediné věci se Jidáš bál: že by Ježíš nechtěl jít s nimi na velikonoční slavnost do Jeruzaléma. Pak by byly jeho plány zmařeny a musel by začít opět od začátku. Zdálo se mu velmi nejisté, že by se mu podařilo odejít do Jeruzaléma, aniž by Ježíš nevytušil něco z jeho záměrů. Musí proto postupovat chytře a velmi opatrně, jinak by na poslední chvíli všechno ztroskotalo.

I pro takovou možnost už Jidáš spřádal nitky, protože se chtěl vyhnout rizikům. Nenaplňovalo ho již jeho myšlení, ale ovládalo ho spíše jeho chtění pracující pod tlakem temna. Jidášovo chtění bylo temné a tak tvrdošíjné, že proráželo všude, kde nebyla hráz Světla. Ostatním učedníkům se proto nemohlo přiblížit, neboť byli čistí. A Ježíše obklopoval světelný val, který znemožňoval kalným vlnám, aby k němu pronikly.

Jidášovy starosti byly naprosto bezdůvodné. Ježíš ve své čistotě netušil nic o tom, co se chystá. Kdosi jiný však podnikal protiopatření a všude svolával pomocníky, aby pracovali proti povstání.

Josef z Arimatie!

Zpozoroval, že jeho lidi zachvátilo vzrušení, a pochopil, oč se jedná. Lidé se snažili získat pro plán Jidáše Iškariotského i svého knížete, jehož jméno v nich stále ještě vzbuzovalo vzpomínku na dobu slávy Izraele. Vyslali posly do paláce, kde Josef z Arimatie bydlel, aby mu předložili vypracované plány, podle nichž se měl také zúčastnit boje za svobodu. Josef je klidně vyslechl a přál si vědět: »A kdo přišel na tento nápad?«

Muži se hrdě bili do hrudi.

»Prorok, který byl tvým hostem, Ježíš z Nazareta!«

Josef z Arimatie prudce vstal. Několika kroky stanul u muže, který mu to sdělil.

»To je lež!« zahřměl na něho a prudce jím zatřásl. Pak ho náhle pustil, takže polekaný muž klesl na zem.

Josef přecházel dlouhými kroky po místnosti a bleskurychle uvažoval. Zdálo se, že zapomněl na přítomnost mužů. Ani nehlesli a zaujali tak ponížený postoj, že se zdálo, jako by už v místnosti nebyli.

Konečně si kníže uvědomil, že není sám. Najednou se tiše zastavil a zadíval se na muže. Jejich ustrašené tváře ho ponoukaly ke smíchu. Myšlenka, že tito zbabělci ještě před chvílí mluvili o povstání proti Římu, byla tak směšná, že se musel namáhat, aby zůstal vážný.

»Něco vám řeknu, abyste znali můj názor na celou věc. A abyste pochopili, jak jste byli hloupí! Plán nepochází od Ježíše Nazaretského. Znám ho a vím, že chce jen mír. Vypracoval jej člověk, který chce Ježíše z Nazareta zničit a přivede ho do neštěstí, jestliže se něco nestane! A musí se stát něco, co tyto darebácké záměry překazí! Jste muži a budete poslouchat mne, svého knížete! Máte se mou zásluhou lépe, máte lehčí život než vaši bratři a sestry, kteří nepatří k mému knížectví. Teď mně jednou ukažte, že umíte být vděční. Muž, jehož jméno mi nechcete prozradit, protože vám to zakázal, a který s vámi jednal Ježíšovým jménem, je podvodník a zrádce! Jestliže budete jednat podle jeho vůle, přivede do neštěstí i vás. Musíte mi uvést jeho jméno, abych ho našel!«

Muži na sebe plaše pohlédli a jeden z nich ze sebe vypravil:

»Nemůžeme ti je prozradit, kníže. Zavázal nás přísahou!«

Rudý hněvem ho Josef z Arimatie popadl za ramena. Muž zasténal a klesl na kolena. Ostatní ucouvli.

»Chci vidět muže, který od vás přijal přísahu! Váš život nepatří nějakému poběhlíkovi, který vás nutí přísahat! Povězte mi to, nebo…«

Všichni tři, bledí a třesoucí se strachem, vyslovili jméno:

»Jidáš Iškariotský!«

Ticho…

Josef těžce dýchal. Poodstoupil a pokynul mužům, aby odešli. Když osaměl, dlouho pohlížel strnulým pohledem na jeden bod a ze rtů mu stále znovu potichu plynulo jméno:

»Jidáš Iškariotský… Jidáš… Iškariotský…!«

Otřáslo jím do hloubi duše, že plán vymyslel jeden z Ježíšových učedníků. Josef by nikdy nevěřil, že je něco takového možné. A tento učedník žije pohromadě s Ježíšem, smí s ním dýchat stejný vzduch a má možnost, kterou si ostatní učedníci přejí z celého srdce: může stále pobývat v blízkosti Syna Božího.

To je nepochopitelné! Josef natolik trpěl tímto zjištěním, že potřeboval dlouhou dobu, aby si ujasnil, co je nutné udělat. Ale když měl plány hotové, pustil se ihned do přípravy tažení proti povstalcům. Povolal k sobě starší své země a dal rozkaz potírat povstání všemi prostředky. Vyslal lidové řečníky do ostatních krajů, aby lid uklidňovali a nabádali k míru. Dal za tímto účelem k dispozici koně, které měl po ruce.

Sám odjel k Markovi, aby ho požádal o podporu. Nedopřál si odpočinku a napínal své síly na nejvyšší míru. Totálně vyčerpaný dorazil k Markovi. Když Marek uviděl knížete, netušil nic dobrého.

»Nechceš si nejdřív odpočinout? Jízda tě příliš vyčerpala. Ukážu ti pokoj, kde se můžeš zotavit.«

Josef z Arimatie těžce polkl, protože měl krk vyschlý prachem silnice, ale pak zavrtěl hlavou.

Marek mu dal přinést nápoj. Osvěžil Josefa, takže mohl mluvit. Než začal, opřel se na okamžik o opěradlo křesla. Víčka mu zakryla rozpálené oči.

Marek se díval do tváře pokryté prachem a potem a zmocnilo se ho strašlivé tušení. Co jiného mohlo Josefa tak štvát než strach, strach před čímsi hrozným!

»Marku,« prohlásil Josef, »musíš mi pomoci, abychom odvrátili nebezpečí, které hrozí Ježíšovi!«

Marek vyskočil.

»Ježíšovi? Mluv, co je s Ježíšem?«

»Jeden z jeho učedníků ho zradil, podvedl! Jeho jménem vzbouřil lid a od mužů, kteří jej tajně organizují, přijal přísahu, že jeho vlastní jméno neprozradí. Chce rozpoutat povstání. Má začít o velikonocích v Jeruzalémě! To je několika slovy všechno. Nebezpečí je ale tak velké, že je slovy ani nelze vyjádřit. Ježíš o Jidášově hanebném úmyslu vůbec nic netuší! Není už v bezpečí! Zrádce se kryje jeho jménem, a jestliže budou přípravy na povstání odhaleny ještě dřív, než se plán uskuteční, nebo později, to je jedno, bude Ježíš v nebezpečí, že bude muset za všechno pykat! Zajmou ho a usmrtí! Farizejové, pokud už nejsou informováni, se postarají, aby to byl Ježíšův pád!

Učinil jsem všechno, abych celé hnutí potlačil. Ale pochybuji, jestli se mi to alespoň zčásti podaří, protože lid se dá snadno svést. Jistě už sní o novém Judském království a žije v opojení, ve kterém se vše ostatní zdá nicotné. Nejhorší ale je, že chtějí Ježíše korunovat za krále! To už nikoho nebude zajímat, zda je vinen. Budou moci dokázat jeho vinu a Ježíš se nebude obhajovat. Obhájit ho musíme my! Ty, Marku, protože jsi Říman!«

Marek jen potřeboval zjistit: »Kde je Ježíš?«

»Pravděpodobně na cestě do Jeruzaléma, protože velikonoce budou brzy!«

Marek zavolal svého sluhu. »Připravte mi koně a vůz. Pojedu do Jeruzaléma!«

Josef z Arimatie vstal. Byl opět plný síly.

»Teď bych se rád umyl, Marku, abych byl připravený, až přichystají vozy.«

Brzy nato pádili koně cestou do Jeruzaléma.

MEZITÍM JEŽÍŠ stále ještě pobýval u sester Marie a Marty. Velikonoce se blížily a Ježíš začal být neklidný. Přál si, aby ještě mohl užívat klidu a míru v tomto domě. Co chtěl v Jeruzalémě? Vykonat jen poslední věc, která na něho ještě čekala. Muselo to být. A přesto se všechno v něm vzpíralo, když se měl vydat na cestu. Ještě večer před odchodem seděl s přáteli pohromadě a svou dobrotou se jim snažil ulehčit loučení. Byli ale tak rozrušení, že téměř nemohli mluvit. Viděli, jak se Ježíš kvůli nim snaží vypadat vesele, a to nesnesli.

Náhle Maria pronesla: »Pane, chceme s tebou jít do Jeruzaléma, my všichni, kdo tě milujeme!«

Jidáš, který seděl v koutku a mlčel stejně jako ostatní, při jejích slovech zbledl. Vstal a vyšel před dům. Stál tady dlouho, upřeně hleděl k obloze. Honily se na ní temné mraky, mezi nimi probleskovaly hvězdy… na přírodě spočívala hrozivá nálada. Jidáš stál a díval se. Cítil v sobě prázdno. Nebyla v něm žádná myšlenka, žádné hnutí.

Zavřel oči a unaveně si shrnul vlasy z čela. V jeho duši se ozval smutný, bolestný hlas a vyslovil důrazně napomínající slovo:

»Zrádce!«

Dříve než mohl Jidáš něco namítnout, ozval se hlas tak mocně, až si myslel, že z něho snad to slovo křičí:

»Zrádce!«

Tisíceronásobná ozvěna je vracela stále znovu a znovu a naplňovala jím vzduch. Celá příroda žalostně volala stále to jediné slovo:

»ZRÁDCE!«

Jidáš se vzchopil a těžce oddechoval. Hlas zanikl! Všude se opět rozhostilo ticho, neboť temnoty umlčely hlas citu. Podnítila jej Mariina slova o lásce, ale strach z kletby, která se již, jak se zdálo, vznášela nad Jidášem, jej znovu přiměl mlčet.

Jidáš byl zase starým Jidášem. Sám si vyčinil, že je hlupák.

»Jsi unavený, Jidáši,« uklidňoval sám sebe, »právě jsi snil! Ten strašlivý sen vyvolala okolní krajina. Musíš jít dovnitř, aby si ostatní ničeho nevšimli. Netuší, jak za ně myslím a duchovně všechno připravuji, jinak by pochopili, že jsem vyčerpaný.«

Usmál se, jeho obvyklý myšlenkový postup opět převládl. Vždy, když v něm promluvilo něco jiného než zlá vůle, se uklidnil tímto způsobem. A když se ho na několik vteřin zmocnila hluboká únava, vábil ho svůdný hlas, který tak lahodil jeho sluchu:

»Chceš klesnout únavou? Teď před cílem? Chceš tohoto dobrého díla, které nemůže vykonat nikdo jiný, zanechat jako někdo, kdo zapomněl na svou povinnost? Uvědom si, že nikdo z učedníků nemůže prokázat schopnosti, které ty hravě používáš!«

A to vždy stačilo, aby byl Jidáš opět podmaněn. Nemohl proto najít nikde klid, dokud nezaslechl tento hlas, který mu připadal tak krásný.

Když vstupoval do domu, potkal se s Lazarem, bratrem Marie a Marty. Lazar ho oslovil:

»Zůstaň ještě chvilku, Jidáši, musím s tebou mluvit.«

Jidáš se na něho pátravě zadíval, ale Lazarův obličej zahalovala noční tma, takže nic neviděl. Vzdychl a vyšel za Lazarem opět ven.

Stáli ve tmě a chvíli oba mlčeli. Jidáš viděl jen Lazarovy obrysy, hned však věděl, že si s ním Lazar chce promluvit o čemsi neobyčejném. Pak mu náhle vytanula na mysli slova, která před časem uslyšel z Ježíšových úst: »Lazare, pojď ven!«

Ježíš je vyslovil před několika měsíci, kdy pro něho sestry ve smrtelné úzkosti poslaly, aby zachránil Lazara z těžké nemoci. Když se blížili k vesnici, kde sestry bydlely, přišli k nim lidé a vyprávěli o Lazarově smrti. Marta je uvítala ve smutečních šatech a naříkala:

»Pane, kdybys přišel dřív, Lazar by určitě nezemřel!«

Jakmile vstoupili do domu sester, přišla s pláčem i Maria a bědovala nad bratrovou smrtí, až ji Ježíš požádal, aby ho zavedla ke hrobu. S velkým odstupem je následoval lid, protože už slyšel, že Ježíš křísí mrtvé znovu k životu. Všichni, kdo mířili ke hrobu, byli velmi plaší.

Ježíš cestou zjišťoval:

»Jak dlouho je už pohřben?«

Marta mu sdělila: »Čtyři dny, Pane!«

Když stanuli před hrobem, poznal Ježíš všechno, neboť spatřil Lazara, jak se snaží opustit své tělo. Přesto ještě nebyl schopen přetrhnout spojovací vlákno mezi svou duší a tělem. Ježíš měl radost a hlasitě zvolal:

»Lazare, pojď ven!«

Přítomní muži vyskočili a odvalili kámen zakrývající vchod do hrobu. Lazar vyšel ven, jako by se právě probudil. Táhl za sebou po zemi kusy plátna, do kterých byl předtím zavinutý.

Na tuto událost teď myslel Jidáš, když téhož Lazara viděl před sebou stát ve tmě. A vzpomněl si na Ježíšova slova, když učedníkům vysvětloval pochod umírání. Užasle naslouchali a uvědomili si, že tento zázrak ve skutečnosti není žádným zázrakem. Ježíš totiž mohl svou božskou silou přivolat člověka zpět do života jen tehdy, pokud byl ještě spojen spojovací šňůrou se svým pozemským tělem.

V Jidášovi se opět ozval varovný hlas:

»Směl jsi být při všem, často jsi s ostatními učedníky obdivoval velikou sílu svého Pána a teď chceš jednat bez toho, že by ses s ním poradil?«

A Lazar vážně a téměř těžkomyslně pronesl:

»Už nejsi takový, jaký jsi býval, Jidáši Iškariotský! Ztratil jsi důvěru! Podívej se, myslím to s tebou dobře, a proto tě varuji! Upusť od svého úmyslu, přivede tě do neštěstí!«

Jidáš se lekl. Potom se s námahou vzchopil.

»Proč to vykládáš, Lazare? Prosil jsem se tě o tvou radu? Co ty víš o mém úmyslu? Pokud chce někdo z nás všech dobro, pak jsem to já!«

»Jidáši, mysli na svého Mistra Ježíše Krista a jen si sám uvědom, jestli někdy řekl, že by dobří lidé mohli propadnout domýšlivosti! Nekáže vám snad stále o pokoře?«

Jidáš odsekl:

»Na tom nezáleží. Nepřeji si, abys za mnou slídil. A to ani tehdy, když to děláš z víry v Ježíše. Dokážu vám všem, kdo mi dnes nedůvěřujete, že jsem to byl já, kdo jednal správně!«

Lazar mlčel. Zmocnil se ho nevýslovný smutek, protože pochopil, že již nemůže pomoci. Čeho si nikdo z učedníků nevšiml, poznal on okamžitě: že se v Jidášovi od doby, kdy ho viděl naposled, všechno změnilo. Hluboká úcta k Ježíši otevřela Lazarovi oči. Neopouštěla ho obava, že by Ježíšovi mohlo být ublíženo. Byl rád, když slyšel Mariin návrh a když s ním Ježíš ihned souhlasil. Zdálo se, jako by ho uklidnilo, že jeho přátelé se s ním chtějí vydat do Jeruzaléma.

Jidáš s Lazarem pořád ještě stáli před domem, když vtom se otevřely dveře a učedníci Jan, Petr, Jakub, Lebeus a Ondřej vyšli ven. Ježíš byl s nimi a radostně Jidáše pozdravil. Lazara to zabolelo. Proč Pán, jemuž jinak nezůstane nic utajeno, nevidí, že se Jidáš změnil? Ježíš se obrátil k Lazarovi:

»Lazare, není vždy dobré, když člověk všechno ví. Proč zde stojíš v noci a smutně rozprávíš? Cožpak nevíš, že všechno, ať přijde cokoliv, vede k dobrému? Budu pro vás vždy tím, kým jsem vám nyní. Vy ale hloubáte a nechcete to vzít na vědomí! Berte přece radostně, co vám dávám! Máte před sebou ještě dlouhý čas, kdy mne budete marně hledat ve svém středu. Ani pak však nesmíte zmalomyslnět, neboť pokud vy sami nezanecháte Světla, ono vás neopustí. Uvědomte si, že chce, abyste je přijímali radostně!«

Lazar sklonil hlavu a z oka mu skanula slza. Po Ježíšových slovech se mu sevřela hruď nevýslovnou bolestí. Ještě nikdy ho Pánova slova nezasáhla tak jako teď. Zvolna kráčel za učedníky, kteří následovali Ježíše.

Jen Jidáš zůstal na místě. Osaměle stál před domem a naslouchal doznívajícím hlasům učedníků mizejících ve tmě.

»Odcházejí a nikdo mě nepožádal, abych šel s nimi! Nechtějí mě ve své blízkosti, protože se mě bojí. Pozorují, že jsem je přerostl, a ve své zaslepenosti mi to nepřejí!«

Ježíš šel s několika učedníky stále dál. Zpočátku byla taková tma, že téměř neviděli na cestu. Za chvíli se však mraky rozptýlily. Měsíční svit zjasnil noc. Ježíš zamířil k návrší, a když na něm stanuli, mlčky pokynul, aby se posadili, protože s nimi chtěl mluvit.

»Učedníci moji! Prosil jsem vás, abyste mne následovali a byli tak přítomni chvíle, kdy mne zalije proud síly, a mohli se na tom podílet. Hleďte, Pán, váš Bůh, můj nebeský Otec, mi dnes v noci posílá své Světlo, abych byl posílen pro Jeruzalém. Dá ze svého Světla i vám, kteří máte být kolem mne v nejtěžší době mého pozemského života. Netušíte, že budeme muset v Jeruzalémě trpět a že všechno bude ještě horší, než si dnes dokážeme představit!«

Zatímco k nim promlouval, dopadlo z nebe na celou skupinu světlo tak zářivé čistoty, že je oslepovalo. Zdálo se, že Ježíš je ponořen v bílém žáru, jeho zjasnělá tvář zářila. Učedníci před ním padli na kolena a čely se dotýkali země. Tak zůstali, až Ježíš pravil zvučným hlasem, jaký nikdy neslyšeli:

»Modleme se!«

A modlil se s nimi.

Když se vrátili k domu, Jidáše tam už nezastihli. Sestry stály před domem a s úzkostí ve hlase oslovily Ježíše:

»Pane, viděl jsi blesk, který sjel z nebe? Měly jsme obavu, jestli se nežene bouře! Ale všechno zůstalo klidné.«

Ježíš je uklidnil a Lazar zatoužil vyprávět sestrám o svém velkém prožití.

Příštího dne se Ježíš zmínil o tom, že nyní bude navštěvovat Jeruzalém.

»Zde zůstaneme až do velikonoc. Každý den se vypravím do Jeruzaléma, abych tam mluvil, ale večer se sem vždy vrátím. Tady je ještě klid a mír a bydlíme u přátel.«

Učedníci i přátelé s Ježíšovým úmyslem souhlasili. Jen Jidášovi nebyl vhod, a proto navrhl:

»Každodenní cestování pro tebe bude příliš namáhavé, Mistře. Najdeme ti v Jeruzalémě tichý dům, kde budeš mít klid.«

Ježíš se nevyjádřil. Pozdravil své přátele, kteří se dověděli o místě jeho pobytu a přišli ho navštívit.

Toho dne ještě odpočívali v Betanii. Teprve nazítří se Ježíš vydal do Jeruzaléma.

Aniž ho kdo poznal, procházel ulicemi a pozoroval staré stavby tohoto města. Byl s ním jenom Jan a všude ho doprovázel. Ježíš vstoupil do chrámu, do domu zasvěceného Bohu. Kráčel po kamenných schodech, kolem vysokých kamenných sloupů a přistoupil k obětním oltářům. Přitom všechno sledoval nezúčastněným pohledem, nic neprozrazovalo silné pohnutí, jež se ho v této staré stavbě zmocnilo. Ani Jan necítil napětí, které bylo v Ježíšovi.

Před Ježíšem vyvstal, symbolizován tímto chrámem, izraelský národ, prastarý a nezlomný. Před jeho duchovním zrakem se promítaly události, které měly rozhodující význam pro jeho další vývoj. Viděl, jak chrám poprvé postavil Mojžíšův nástupce Jozue. Sledoval také, jak do Jeruzaléma vtrhli nepřátelé a chrám zneuctili. Odvíjela se před ním staletí. Chrám byl opět postaven, vždyť na tomto velikém díle neustále pracovali lidé naplnění touhou. Každá generace nechala padnout staré a přispěla ke vzniku nového. Tak se z domu Božího pozvolna stala stavba, ve které již nikdo nemohl poznat její vlastní smysl. Staré směrnice vydané Mojžíšem dávno zmizely. Zachoval se z nich jen zbytek, nepatrná část. Ježíš se podivil především jedné věci:

Svatostánek, archu úmluvy a kalich oddělovala od ostatních prostor jakási opona! Jen opona, už ne zlaté brány, jak to určilo Světlo!

Když opustili chrám, oslnilo je sluneční světlo zalévající nádvoří. Panoval na něm divoký shon: kramáři zde postavili stánky a nabízeli ke koupi obětní zvířata. Ježíš ani nevzhlédl. Mlčky se prodíral křičícím a gestikulujícím davem a Jan viděl, že se mu ústa zkřivila ošklivostí.

MEZITÍM NAVŠTÍVIL Jeruzalém i Jidáš. Měl první schůzku s muži organizujícími povstalce. Setkali se v tajné skrýši a mluvili šeptem, aby je neslyšel nikdo nepovolaný. Brzy se však šepot změnil v křik. Muži na něho začali naléhat a Jidáš cítil, že se mu vymykají.

»Jidáši Iškariotský, doposud jsme dělali všechno, abychom ti vyhověli. Na dnešek jsi nám slíbil část odměny nebo rozhovor s Ježíšem Nazaretským! Ani jedno jsi nedodržel. Chceme vědět, proč jsme to dělali!«

Když se k tomu Jidáš vyjadřoval, zachoval zdánlivě klid.

»Nechápu vaše vzrušení. Vždyť před vámi stojím v Ježíšově jménu. Má důležitější věci na práci, než se zabývat vámi. Myslíte si, že jste nepostradatelní? Jděte, na vaše místo se postaví jiní!«

Jeden z mužů přistoupil blíž a zaujal výhrůžný postoj.

»Jiní na naše místo? Lžeš, abys zakryl strach! Víš, že velký počet shromážděných od nás odpadl? Ano, jsou tady ještě jiní, kteří také pracují Ježíšovým jménem. Vyslovují se ale pro mír! Chtějí povstání potlačit. Jsou vlivnější než my. Mají peníze a rozhazují je kolem sebe. V jejich čele stojí mocný muž. Neskrývá se, ani nevyjednává v tajných skrýších, aby ho nebylo vidět, ale ukazuje se veřejně! Jeho lidé nemuseli přísahat, že nebudou vyslovovat jeho jméno! Tento muž je kníže Josef z Arimatie!«

Jidáš zbledl. Otevřel ústa, nevydal však ze sebe ani hlásku.

»Snad jsi neztratil řeč, Jidáši! Ale to ti nepomůže, musíš mluvit! Myslíš si, že jsme nasadili život proto, abys před námi stál a nevěděl kudy kam?«

Jidáš namáhavě polkl a vysoukal ze sebe téměř nezvučným hlasem:

»Jestli je to tak, jedná Josef z Arimatie proti Mistrovi, protože já ho zde zastupuji. Pokud potřebujete peníze, nemohu vám je vyplatit dřív, dokud neprovedete, co jste slíbili. Bojujte za Izrael, abyste si svou odměnu také zasloužili!«

Postupně získal opět jistotu. Přihladil si vlasy a pevně se podíval na muže.

»Vždyť jsem vám dříve připomněl, že osud země spočívá ve vašich rukou. Vykonejte, co jste mi slíbili, a korunujte Ježíše za židovského krále. Potom se splní všechno ostatní!«

Muži chvíli mlčeli a nakonec jejich mluvčí přistoupil ještě jednou těsně k Jidášovi.

»Uděláme, co od nás žádáš, jestliže nám prozradíš místo Ježíšova pobytu, abychom ho mohli navštívit. Budeme opatrní, aby na něho nepadlo podezření, ale chceme mluvit přímo s ním! Musíš náš požadavek pochopit, protože máme v rukou osud celého národa. Máme za něj odpovědnost! Když nás dají pověsit, nic se tím nevyřídí. Naše smrt Řím neuspokojí. Pokud se povstání nepodaří, vtrhnou sem Římané jako horda šakalů a celý národ bude muset pykat!«

Jidáš viděl smyčku, která se mu pomalu zadrhovala kolem hrdla. Muži z lidu začali být nedůvěřiví a nežádali nic víc, než co jim patřilo. Jejich přání však nemohl splnit, jinak by se plán zhatil. Smyčka, kterou pro něho představoval jasný požadavek mužů, se utahovala stále pevněji. Každou minutu jeho mlčení se muži tvářili výhružněji. V jejich očích nebylo slitování. Kdyby zjistili, že je oklamal, sprovodili by ho ze světa.

»Dobře, promluvím s Ježíšem a zítra ve stejnou hodinu vám na tomto místě sdělím, jestli s vámi Ježíš chce mluvit nebo ne.«

»Zítra ve stejnou dobu! Pokud nedodržíš slovo, Jidáši, a budeš se vymlouvat, najdeme si Ježíše bez tebe. Celé město ví, že přijde do Jeruzaléma. Všichni, kdo ho milují, mu chtějí připravit slavnostní uvítání!«

Zase ta slova! Lidé, kteří ho milují! Jidáš začal tento výrok nenávidět, všude ho pronásledoval. Cožpak on Ježíše nemiluje, že svou lásku k němu ostatní tak zdůrazňují? Když se obrátil k odchodu, muži mu mlčky uvolnili cestu. Jeho pozdrav neopětovali.

Jakmile se ocitl venku, neustále zrychloval krok. Hnal se jako štvané zvíře. Nebyl už schopen myslet jasně. V jeho mozku se kupila změť zmatených myšlenek a z nich začal vznikat hrozný strach:

»Co když všechno, co jsi způsobil, otráví jen tvůj vlastní život? Co pak? Měl jsi vůbec radost od doby, kdy tě opanovaly tyto myšlenky o moci? Kdo tě nutil, abys jednal tímto způsobem? Ale nedělal jsi to snad pro Ježíše? Nechtěl jsi ho tím učinit šťastným? Všechno jsi udělal jen pro něho, on se měl stát králem, on měl mít moc a ty, Jidáši, jsi mu přece chtěl jen sloužit!«

Ano, ano, tak to bylo! A teď? Teď musí Ježíše postavit před rozhodnutí: buď… nebo! Nedovolí mu ale, aby dospěl k jinému rozhodnutí než k takovému, které se líbí jemu, Jidášovi. Teď už ani Ježíš nemůže couvnout, teď bude muset! Aby si zachránil život, musí se podvolit!

Jidáš si oddechl jako vysvobozený. Takové řešení je správné. Je bláhový, že to ihned nepoznal! Vždyť nemohl jednat jinak a musel vývoj událostí řídit až k tomuto bodu. Stačí jen, když Ježíš vysloví svůj souhlas, a vzestup začne.

Když se Jidáš vrátil do Betanie a opět vstoupil do domu, kde Ježíš bydlel, zastihl učedníky shromážděné a v jejich středu Pána.

Ježíš seděl na židli a hlavu měl opřenou o opěradlo. Na jeho jasném obličeji se rozprostíralo Světlo a zrcadlila se na něm zář ohně v krbu. Jidáš zůstal na chviličku stát jako přikovaný. Jeho odvaha poklesla. Ne, nemůže s Ježíšem mluvit. Nemůže!

Když Ježíš uslyšel Jidáše, otočil se a tázavě na něho pohlédl.

»Kde jsi byl, Jidáši!«

»V přírodě, Pane, měl jsem…«

»Byl jsi v Jeruzalémě, Jidáši?«

»Ne!«

Po klidné Ježíšově tváři přelétl stín. Obrátil se opět k ohni a mlčel.

Učedníci se na sebe podívali, neboť Jidáš ihned opustil beze slova místnost. Večer plynul velmi tiše. Ježíš mluvil málo a učedníci se neodvažovali ani hlesnout, protože cítili tíseň.

Jidáš stál ještě dlouho venku a čekal na Ježíše. Doufal, že vyjde ven. Chtěl s ním mluvit. Čekal však marně. Ježíš nepřišel.

Od této noci již neměl Jidáš klid. Hodinu za hodinou se převaloval na lůžku a nemohl usnout. Chtěl jednat a nemohl. V bezmocném vzteku se posmíval sám sobě, ale neulevilo se mu. Čím více se blížilo ráno, tím větší byla jeho muka.

»Pyšný Jidáši, výsledkem celého tvého snažení je, že se teď budeš muset pokořit a předstoupit před Pána s prosbou: ,Pomoz mi, Pane, provedl jsem hloupost!’ Hloupost? Jestliže chceš tomuto říkat hloupost, čím jsou pak slabosti druhých? Nestojí ani za řeč! Byl jsi příliš hrdý a teď musíš uznat, že nesprávnou cestou nešli ostatní učedníci, ale jedině ty sám, ty. Ty!«

Jidáš v mukách sténal. Teď sestoupit z trůnu, který sám vybudoval? Přiznat, že žádný trůn neexistoval a že jej postavila pouze jeho vlastní domýšlivost? Zažít hanbu, že by jím ostatní pohrdali? Všichni, kdo stojí duchovně níž než on? Ne! Ne! To by nesnesl!

Co má ale sdělit mužům, s nimiž se tajně schází? Jak je má donutit, aby pokračovali ve své činnosti? Musí svůj plán provést. Musí! Jak by je mohl ještě uklidnit až do velikonoc, kdy se vše rozhodne?

Co kdyby vzal Ježíšovo pečetidlo a ukázal jim je? Nebyli by pak nuceni mu uvěřit? Tato myšlenka ho uklidnila. Úplně zemdlený Jidáš konečně usnul.

Druhého dne ale vypadala situace jinak. Bál se krádeže a třásl se před ní. A znovu si pomohl tím, že klamal sám sebe:

»Vždyť to dělám pro Pána! Jsem ruka, která jedná za něho!«

S ukradeným pečetidlem přišel druhého dne opět do Jeruzaléma. Muži na něho napjatě hleděli.

»Tak co?« chtěli vědět.

Jidáš se usmál, jak nejhrději uměl. Tolik se ale bál příštího okamžiku, že téměř nemohl dýchat.

»Včera jste mi nechtěli věřit, ukázali jste se jako ubožáci. Pán vám vzkazuje, abyste poslouchali jedině mě. Nemá na vás čas, protože teď se konají důležité porady o nejbližší době. Tady máte důkaz, že má dnešní slova jsou pravdivá stejně jako včerejší… to je Pánovo pečetidlo, které mi dal, abych vás přesvědčil.«

Jidáš je ukázal mužům.

Nepromluvil ani slovo. Všichni hleděli na pečetidlo v Jidášově dlani a nikdo se jej ani nedotkl. Muži byli přesvědčeni, protože pohled na ně jim dodal jistotu. Svým mlčením vyjadřovali zbožnou úctu.

Jidáš však jejich mlčení považoval za nové pochybnosti. Ruka, ve které držel pečetidlo, se začala slabě chvět a chvěla se stále silněji. Jidášův obličej zešedl a zesinal. Muži zvedli hlavu. Očima, v nichž byla ještě před chvílí patrná zbožnost, pohlédli nejdřív užasle, pak zaraženě na zrádce a nakonec začali pomalu chápat. A v očích muže stojícího v jejich čele zadoutnala nebezpečná jiskra. Vtom pečetidlo spadlo na zem, až to zařinčelo. Všichni se lekli. Tím se však probrali.

»Zrádce!«

Nikdo nevěděl, kdo to slovo pronesl. Náhle uchopili Jidáše a bušili do něho pěstmi. Spustil křik, takže ho přestali bít. Jidáš poznal svou chybu a učinil poslední zoufalý pokus.

»Přestaňte, zbláznili jste se snad? Pojďte! Pojďte se mnou k Ježíšovi, jestli máte ještě odvahu předstoupit před něho potom, co jste se mnou jednali tímto způsobem! Viděli jste jeho pečetidlo, a přesto jste mi nevěřili! Žádám, abyste šli se mnou, protože s vámi nechci dál vyjednávat. Cožpak se z vás náhle stali zbabělci a snažíte se vykroutit, že se na mně chcete dopustit násilí? Vždyť se můžete rozhodnout, jak chcete. Ustupte od svého plánu! Ano, ustupte konečně!«

Muži byli na rozpacích. Dívali se jeden na druhého a téměř se neodvažovali přerušit Jidáše, který soptil zlostí. Zvítězil. Opět mu uvěřili.

Nesměle a tichým hlasem ho prosili, aby na všechno zapomněl. Nepůjdou k Ježíši, ale chtějí poslouchat jeho. Musí však pochopit, že je velmi důležité, aby měli jasno. Slova přerývaně přecházela přes rty úplně zmatených mužů.

Jidáš jim konečně velkomyslně odpustil a hrději než kdy jindy opustil nízkou místnost. Ještě nikdy ho nenaplňovala taková spokojenost jako toho dne, kdy se po prudkém boji vracel domů jako vítěz.

TEPRVE KDYŽ dorazil zpátky do Betanie, jeho povznesená nálada trochu poklesla. Opět se ho zmocnil hrozný strach z Ježíše. Dal by mnoho za to, kdyby ho teď nemusel potkat. Pečetidlo ho pálilo v sevřené dlani jako oheň, a přesto se obával, že je ztratí. Kéž by je mohl nepozorovaně položit opět na místo!

Bázlivě vstoupil do ložnice svého Pána. Našel ji prázdnou a položil pečetidlo na místo.

Toho večera byl Ježíš s několika učedníky zase o samotě. Znovu ho zasáhly paprsky Světla, aby ho posílily. Učedníci byli událostí opět rozechvěni až do hloubi duše a klesli před Ježíšem na kolena. Poznali ohromnou moc, která obklopovala tohoto Božího vyslance, a pevně teď věřili, že Ježíšovi nemůže lidská ruka nikdy ublížit. Byl přece tak posílen, že byl dokonce veselejší než v uplynulých dnech a týdnech.

Jidášovo přání se splnilo. Ježíš se jím už nezabýval a zdálo se, jako by ho ani neviděl. Jidáš ovšem netušil, že ho Ježíš nikdy nepozoroval tak bedlivě jako právě nyní, kdy ho uklidňovala zdánlivá nevšímavost.

Ježíš se přestal dívat po Jidášovi proto, že ho pohled na něho bolel. Jeho blízkost ale cítil jako tíživý tlak, i když Jidáš seděl někde v koutku místnosti. Zdálo se, že jeho přítomnost je na obtíž i učedníkům. Když vstoupil do místnosti, kde seděli, nápadně zmlkli.

Tak ubíhaly dny až do velikonočního týdne, kdy se Ježíš rozhodl, že zavítá do Jeruzaléma. Nevěděl, že lidé v Jeruzalémě ozdobili k jeho poctě ulice. Chtěli oslavit jeho příchod jako příchod krále.

MEZITÍM UJÍŽDĚLI Marek a Josef z Arimatie k Jeruzalému. Neustále se zastavovali a zdržovali. Všude se objevovaly překážky. Buďto zaplavila cestu bouře, takže museli jet oklikou, nebo již ve vesnicích vypuklo povstání a vojákům jedoucím vedle vozu nezbývalo nic jiného než razit cestu násilím.

Josef z Arimatie viděl, jak římští vojáci bijí kolem sebe mečem. Na prchající davy dopadaly svištící rány a mnoho lidí se skácelo na zem zalito krví. Hrozil se a zavíral oči.

Lidé, kteří tam klesali pod ranami Římanů, byli přece jeho bratři. Zatínal zuby, protože se v něm všechno bouřilo proti takové surovosti, a on se k jednání římských vojáků přesto nesměl vyjádřit. Nebyli snad ti lidé pouze ubozí pobloudilci bojující za svou svobodu?

»Jidáši!« vyrazil ze sebe se zaťatými zuby. »Co jsi to udělal?«

Marek celou cestu mlčel. Jenom ho pokaždé, když se zastavili, popadl hněv. Jednou se zvedl a vystoupil. Dav lidí ho přivítal povykem. Marek se snažil pobloudilé lidi uklidnit. Rozběhli se však a hnali se k němu. Vojáci zasáhli a vrhli se na koních přímo do davu. Lidé se s křikem rozutekli. Pak ujížděli opět dál… až se objevila další překážka.

JEŽÍŠ SE VYDAL se svými učedníky do Jeruzaléma. Daleko před městem čekali svátečně oblečení lidé, aby ho spatřili. Ulice města byly přeplněné. Lidé stáli v hustých řadách. Všechny naplňovalo radostné očekávání a jejich tváře zářily. Průvod se blížil jen pomalu. Když Ježíš došel na hranice města, měli tam pro něho připraveného mezka. Chtěl zvíře odmítnout, nepříjemně dotčen rozruchem, který lidé kolem něho vytvářeli. Petr ale tiše řekl:

»Usnadní ti to cestu, protože lidé se shromáždili, aby tě spatřili. Průvod může trvat ještě několik hodin a mohl by ses příliš unavit, Pane. Přijmi to zvíře!«

Ježíš svolil.

Jásot lidu byl velký a rostl, čím více se Ježíš blížil středu města. Co však lid provolává?

»Hosana synu Davidovu! Hosana tomu, který přichází ve jménu Páně! Hosana králi!«

Ježíš se domníval, že se přeslechl. Volají skutečně hosana židovskému králi?

Pátravě se zahleděl na učedníky kráčející za ním. Jidáš byl mezi nimi. Tentokrát šel těsně za ním! Jak to Jidáš vypadá! Nevykračuje si jako nafoukanec? Ježíš zneklidněl. Stal se středem dění, aniž o tom věděl.

Takové přivítání nevzniklo bez příprav. Vždyť nikdo nevěděl, kdy přijde do Jeruzaléma, jen jeho učedníci! Nevypadá Jidáš tak, jako by všechno podnítil on? Není v obličejích ostatních učedníků patrný nechápavý výraz a údiv nad tímto okázalým uvítáním? Očekávali sice, že až přijde Ježíš se svými učedníky do Jeruzaléma, bude se lid sbíhat, ale něco takového ještě nezažili. To nevzniklo bez dalekosáhlých příprav.

Ježíšovu tvář zbarvila slabá červeň nevole. Když pozoroval, jak přehnaným způsobem ho lidé vítají, musel se nutit ke klidu. Jeho povaha se proti tomu vzpírala. Myslí si Jidáš opravdu, že mu tím dokáže svou oddanost?

Konečně všechno minulo. Průvod se zastavil před chrámem. Ježíš mohl sestoupit z mezka a zamířit do chrámu následován nepřehledným davem lidí.

Když vstoupil na nádvoří, kramáři a směnárníci hlučeli ještě víc než jindy. Ježíšovo nitro se znovu vzbouřilo odporem. Zastavil se a okamžitě ho obklopili učedníci. Zvedl ruku a nařídil klid. Brzy nastalo úplné ticho.

»Je tento dům domem Božím nebo kramářským trhem? Pryč s kramáři, kteří hanobí posvátnost chrámu!«

Bylo hrobové ticho.

Ježíš poručil svým učedníkům, aby vyčistili nádvoří ode všech, kteří tam chtěli obchodovat. Učedníkům pomohlo mnoho lidí. Kdo nechtěl odejít dobrovolně, byl k tomu donucen.

Brzy bylo nádvoří prázdné. Poprvé za řadu let po něm lid procházel volně. Dříve zůstávaly na rozlehlém nádvoří mezi stánky kramářů jen úzké uličky, jimiž se dalo stěží projít.

Teprve když se nádvoří opět vyprázdnilo, takže se na jeho rozsáhlou plochu vešlo velké množství lidí, všichni si uvědomili, jakou hanbou bylo toto kramaření. Hlasitě projevovali uspokojení, že Ježíš zasáhl.

»Opravdu, je hoden, aby byl vládcem! Opět očistil dům našeho Boha!«

Ježíš vstoupil do prostřední části chrámu, který dnes vypadal pustý a prázdný. Nikdo z kněží se neukázal. Skrývali se, protože se báli lidu.

Ježíš klidně kráčel ke stolci velekněze a posadil se, Učedníci se postavili na stupně vedoucí ke stolci, který vypadal jako trůn. V celém velkém prostoru panovalo ticho. Přestože byla hlavní síň velká, lidé stáli těsně natlačení hlava na hlavě.

Jakmile se vysoké brány zavřely za posledními posluchači, Ježíš vstal.

»Muži a ženy, kteří jste přišli ze všech krajů do Jeruzaléma, abyste se zúčastnili velikonoční slavnosti, slyšte moje slova, jež vám chci jednou provždy říci!

Připravili jste mi uvítání, jaké máte připravovat pozemskému vládci, ne však mně. Vězte, že nikdy nebudu pozemským králem! Mé království není z tohoto světa!«

Hlasitě a zřetelně zněla Ježíšova slova nad hlavami lidí a podnítila je k hlasitým výkřikům. Opět volali:

»Hosana židovskému králi!«

Ježíš znovu poručil, aby zmlkli, a chrámem zazněl jeho hlas:

»Chci vám ale být králem, který vám dá něco vyššího, než by vám mohl poskytnout pozemský vládce! Chci být na této zemi knížetem míru a pokoje a vést židovský národ, aby získal svobodu a povznesl se k velkoleposti. A budu ukazovatelem cesty pro všechny, kdo zde ke mně přijdou, i kdyby podle zevnějšku nyní ještě patřili k vašim nepřátelům. Moje říše bude větší než celá země a rozsáhlejší než všechny dosavadní říše!«

Dav bez dechu naslouchal. Lidé nechápali, jaký je v tom rozdíl, a mysleli si, že Ježíš volil svá slova z chytrosti, aby nepřátelé nepoznali jeho úmysly. Propukl jásot a rozléhal se celým chrámem.

Jeden člověk stojící dole pod stolcem však zbledl. Když uslyšel první Ježíšova slova, málem by omdlel. Na vteřinu se nad ním opět vznášel soudící meč a muž se obával, že dopadne na jeho hlavu. Byl to Jidáš.

Rozuměl slovům tak, jak je Ježíš mínil. Vždyť vykládal totéž, co velmi často říkával učedníkům i jemu samotnému. A tím ztratil i Jidáš veškerou naději, kterou stále ještě měl. Ježíš by veřejně neprohlásil »nikdy nebudu pozemským vládcem«, kdyby neměl toto prohlášení, které znělo jako přísaha, také dodržet.

Zatímco Ježíš vyprávěl posluchačům o budoucím království Božím na zemi a zvěstoval i lidem v Jeruzalémě poselství ze Světla, které zůstává věčně neměnné, přemýšlel Jidáš jen o jediné věci: »Jak se zachráním před následky svého činu?«

Jeho nafoukanost po Ježíšových slovech zmizela, rozplynula se. Běda mu, kdyby muži připravující povstání přece jen zašli k Ježíšovi a pověděli mu o všem! Ne, něco se musí stát, a to hned, dřív než pro něho bude pozdě!

Zrádce se zmocnil bezmocný vztek. To je tedy konec. Takový je výsledek jeho nesmírné námahy! Nikdy nebude moci předstoupit a podat učedníkům důkaz své geniality! Musí mlčky pochovat, nač byl tak pyšný. Vzdát se všeho, co si vysnil!

Jidáš skřípal zuby. Téměř ztratil sebevládu, kterou s největší námahou udržoval. Jak tady všichni stojí a netuší nic o jeho zklamání! Nenáviděl je pro klid a mír, dobře patrný v jejich tvářích. S jakým zadostiučiněním by mezi sebou za jeho nepřítomnosti mluvili o jeho neúspěchu!

Ne, k tomu nesmí nikdy dojít! Zahladí stopy svého činu, a to ještě dnes. Pokoří se před muži, kteří ho včera po nesmírné námaze konečně uznali, a udělá cokoliv, jen aby před učedníky nestál jako ubožák.

Co mu záleží na těch mužích? Vždyť ho téměř neznají. Ale učedníci se nad něho nesmějí vyvyšovat, je přece víc než oni. On, Jidáš, by se před nimi nikdy nemohl ponížit. Jeden jako druhý přece vědí o jeho velkých vědomostech!

Měl smůlu. Byl zbaven naděje, že bude nosit korunu. Lid chce jen Ježíše. Ježíš by mohl dosáhnout všeho, ale on tím pohrdá. Jak je bláhový!

Jidáše opět popadl vztek zklamaného člověka. S námahou se opanoval. Netrpělivě čekal na možnost promluvit si s organizátory povstání. Určitě stojí v davu a chtějí se dostat k Ježíši. Z jeho slov přece museli jasně poznat, že nemyslí na boj o moc. Svou práci tak dělali zbytečně. Budou za ni jistě požadovat odměnu a tu jim Jidáš nemůže vyplatit.

Vyslal pohled k Ježíšovi, který stále ještě mluvil k lidem. Ohromné množství lidí uneseně naslouchalo jeho slovům. Tvář Syna Božího jasně zářila. Co to říká? Co neustále zdůrazňuje? Jidáš začal pochybovat, že by Ježíš už všechno nevěděl, protože mluvil jen o míru.

»Milujte své nepřátele, žehnejte těm, kdo vám zlořečí, a čiňte dobro těm, kteří vás nenávidí!«

Jsou tato Ježíšova slova odpovědí, kterou mu dává za to, že popouzel lidi k nepokojům? Jedině tak to může být. Jidáš pátral ve tvářích lidí stojících poblíž. Zdálo se, jako by se rozplývali dobrotou a bylo jim měkko u srdce. Už neplanuli odvahou k boji. Několik Ježíšových slov z nich učinilo dobré lidi! Zděšený Jidáš poznal nesmírnou moc, kterou měl Ježíš nad lidmi.

Konečně se dočkal konce řeči. Lidé však chtěli slyšet víc, byli jako očarovaní. V jejich srdcích procitla touha, touha po Božím míru, který ten cizinec tam nahoře vložil podivuhodnými slovy do jejich srdcí.

Nikdy nepřipadala lidem žádná řeč tak důtklivá. Ani Ježíš v sobě nikdy necítil tak vroucí lásku. Nejsou snad hodni jeho milosrdenství? Nestojí zde jako děti, které ztratily cestu domů, zapomněly ji pro bezcenné cetky a hříčky, a nyní touží po domově? Chtěl jim dát ještě mnohem víc, aby mohli najít zpáteční cestu domů.

Vtom se ticho pod ním přerušilo. Lidé zvedali hlavy, které během jeho řeči sklonili studem a lítostí. S nesmírnou láskou hleděl Ježíš do tváří obrácených vzhůru a všemi, na nichž spočinul jeho pohled, pronikl záchvěv štěstí, jaký nikdy nepoznali.

V davu se utvořil široký průchod. Ježíš jím odešel následován svými dvanácti učedníky. Teprve pak opustili chrám i posluchači.

»Kde budeme bydlet, Pane?« chtěl vědět Jan.

»Vrátím se do Betanie! Tam mám klid!« Učedníci se připojili k němu. Jakmile opustili Jeruzalém, zpozorovali, že Jidáš chybí.

Nikdo se k tomu nevyslovoval. Doufali, že Jidášova nepřítomnost nebude Ježíšovi nápadná. Ale když dorazili do Betanie, pravil Ježíš, i když se cestou vůbec neohlédl:

»Jidáš zůstane dnes v noci v Jeruzalémě. Již nikdy nebude spát s námi pod jednou střechou!«

»Pane,« polekal se Jan, »co to znamená?«

»Neznepokojuj se, Jane! Neřekl jsem, že ho vylučuji!«

Učedníci si proto mysleli, že Jidáše přinutilo něco zvláštního, aby nešel do Betanie, a že Ježíš o celé záležitosti ví. Tím se uklidnili.

ZATÍM SE JIDÁŠ sešel v Jeruzalémě s muži připravujícími povstání. Nejdřív se snažil vysvětlit všechno jako nový Ježíšův příkaz. Prý není vhodná doba pro povstání, a proto Ježíš nařídil, aby zůstali v klidu.

Muži ale už na Jidášova slova nedali. Nenechali se déle zdržovat a zaujali výhrůžný postoj. Došlo by opět k násilnostem, kdyby Jidáš naříkavě neprosil o milost. A potom vyprávěl užasle naslouchajícím mužům, že Ježíš o celé věci nic neví a že všechno dělal on sám, ale jen pro Ježíše. Musí přece pochopit, že jeho starost a námaha byla určena jen tomu, jehož milují!

Muži stáli jako strnulí. Byli to poctiví bojovníci a boj za osvobození Židů chtěli svést s neúprosnou rázností. Co však dělal tento muž, byla jen lež a zrada! Prostí muži z lidu se takové zchytralosti a lstivosti zhrozili. Jidáš žije u Ježíše a prováděl to jen proto, aby prosadil jeho moc. Podváděl, klamal a dokonce i kradl! Neuměli si jeho jednání vysvětlit.

Jestliže tento muž, žijící stále u Ježíše, může být takový, jací jsou potom ostatní? Cožpak se nemůže i pod mírumilovnou maskou proroka skrývat mnohé, co se štítí Světla?

Muži se upřímně rozhněvali. Nedali se už strhnout k tomu, aby se na Jidáše vrhli, ale přemohli se. Jaksi se jim zhnusilo zbít člověka, který jako kňučící pes snažně prosil o milost.

»Táhni, Jidáši, chceme se poradit, co uděláme!«

»Můžete udělat všechno, jen jedno ne: nechoďte k Ježíšovi! Nesnesl bych, kdybych viděl, že se ve mně zklamal. Udělejte se mnou, co chcete. Pokud budete chtít, k Ježíšovi se už nevrátím. Nikdy se ale nesmí dovědět, co jsem udělal!«

»Jaký jsi ubožák, Jidáši! Mlč, nemůžeme tě dál poslouchat. Dáváme ti tři dny. Během nich si můžeš rozmyslet, jak budeš o všem informovat Ježíše. Jinou možnost ti nedáme. Myslíš, že by teď bylo pro nás snadné odvrátit lid od jeho úmyslu? Lidé chtějí své právo, které jsme jim na tvou radu tak lákavě vylíčili. Chtějí svobodu! My jsme je k tomu přivedli, a teď máme celé hnutí zase potlačit? To už nejde! Promluvíme s Ježíšem. Musí se k celé věci vyjádřit, protože lidé nechtějí mít za vládce nějakého Jidáše Iškariotského, ale Ježíše!«

»Neslyšeli jste snad, že Ježíš dnes v chrámu mluvil o míru?«

»Lidé jeho slova pochopili jinak. Mysleli, že to všechno nastane později, až bude boj vybojován.«

Nato Jidáš odešel.

NEPOKOJ HO HNAL městem. Ovládaly ho divoké myšlenky. Brzy se ale unavil. Vždyť je všechno zbytečné, nikde nenachází východisko. Jen tři dny a pak se Ježíš i učedníci dovědí o jeho činnosti. Jidáš byl zoufalý. Přestože měl v hlavě nesmírný zmatek, hledal nějaké východisko. Opět v něm vzkypěl neblahý vztek a tentokrát byl namířen proti Ježíšovi.

Konečně Jidáš dospěl tak daleko, že vinu na svém neštěstí přičítal Ježíšovi. Ježíš ho vehnal do jeho situace, Ježíš ho učinil tak špatným, Ježíš ho připravil o klid!

Proč by se neměl dovědět, co udělal? Proč vlastně ne? Kdyby všechno věděl, byla by konečně ta věčná muka pryč! Ale… pokud je Ježíš Synem Božím, musí vědět a pochopit, že jednal jen v dobré vůli. Jidáš byl stále zmatenější. Dospěl na pokraj šílenství.

Náhle mu bleskla hlavou myšlenka. Ihned se jí chopil a upnul se na ni jako na záchranné lano, pak ji však opět zavrhl. Přesto si s ní pohrával, protože nabízela možnost, aby zůstal nepoznán.

»Jidáši, to nemůžeš chtít! To není pravda, že bys to chtěl udělat! Jidáši, vzpamatuj se, ty ses pomátl!« Tak napomínal hlas v jeho nitru.

Jidáš přestal neklidně pobíhat. Zaťal pěst a tvář mu strnula jako v křeči:

»Musím, musím! Nezbývá mi jiná volba. Nechci před nimi stát, aby mnou pohrdali. A je to i moje povinnost, ano, tak je to, je to moje… povinnost! Cožpak nemá moc nad lidmi jako ten zlý?«

Slova mu přerývaně plynula ze rtů. Potácel se jako opilý. Kdesi v koutě se zhroutil a strávil noc v tupém bezvědomí. Když svítalo, vstal a vydal se do Betanie. Hlavu měl jako prázdnou. Aniž by v sobě cítil nějaké hnutí, mechanicky kráčel po cestě do Betanie.

Když ho učedníci spatřili, ulekli se, ale neodvažovali se vyslovit nějakou poznámku. Ježíš ráno odešel a vzal s sebou jen Jana, který nyní pobýval stále v jeho blízkosti.

Jidáš byl rád, že ho nemusí vidět, a přece na tom záviselo všechno. Měl v úmyslu vyzkoumat, zda je Ježíš Synem Božím! A podle toho chtěl jednat.

»Jestliže nás tento člověk podvedl, je vinen a já ho budu volat k odpovědnosti. Nezpůsobil snad svou blízkostí, že jsem ubohý a ponížený? Nehrozí ostatním také nebezpečí? Nevarovali nás už staří proroci před hadem? Není jeho stálá dobrota lstivostí hada, kterou nás klame? Známe ho vůbec? Známe jeho plány a cíle?

Nechodí snad do domů Římanů, on, Žid, jako by mu byli rovni? Nenavštěvuje celníky, jimiž v této zemi lidé opovrhují?

Co má v plánu? Neřekl sám, že jeho říše bude větší než všechny říše na zemi? Chce ovládnout svět a směřuje k tomuto cíli jinými cestami, které my ve své důvěřivosti nedokážeme pochopit?

Ježíši Nazaretský! Odhalím tvé úmysly a ukážu světu, že přece ještě mohu být k užitku!

Ale co když je přece jen Synem Božím? Jak to chceš dokázat? Přiměji ho, aby to dokázal. Ukážeš, že jím jsi. Zázraky, které jsi dosud vykonal, může totiž provést i zlý svou temnou mocí. Ty jako Syn Boží musíš dokázat něco jiného, abych ti uvěřil!«

Když se Ježíš s Janem vrátil, měl tak zářivou tvář, že Jidáš na všechno zapomněl. Nemohl však do ní pohlédnout a musel sklopit zrak. Ježíš se ani slovem nezmínil o jeho noční nepřítomnosti a také Jidáš o ní mlčel, jako by se nic nestalo.

A téhož dne putoval spolu s učedníky znovu za Ježíšem do Jeruzaléma, protože Ježíš chtěl opět mluvit v chrámu.

Nádvoří bylo tentokrát prázdné. Kramáři se báli a postavili si stánky v ulicích vedoucích ke chrámu. Veliký chrámový prostor naplnili lidé do posledního místečka. Ježíše ihned uvedli ke stolci velekněze. Chrámoví sluhové se postarali, aby měl volný průchod. Ježíš se tomu divil. Tušil, že farizejové a zákoníci mají něco za lubem.

Jeho řeč však proběhla klidně jako předešlého dne, lidé naslouchali jeho slovům a byli šťastní.

A po jejím skončení Jidáš opět zmizel. Učedníci neříkali Ježíšovi nic. Viděli stín, který mu přelétl čelo, když zpozoroval, že učedník není přítomen.

Tentokrát nešel Jidáš daleko. Blízko chrámu se obrátil a hledal postranní vchod, aby mohl nepozorovaně vklouznout dovnitř.

Kněz, který ho přijal, obratně skryl údiv. Byl zvědav, co od něho učedník chce.

Jidáš chtěl mluvit jenom s Eli, veleknězem!

Kněz zpozorněl ještě víc, potom učedníka opustil. Jidáš musel dlouho čekat. A zatím v něm hovořily hlasy:

»Obrať se a odejdi dřív, než se kněz vrátí a než budeš moci mluvit!« Ale setrval jako přikovaný a očekával zprávu, kterou mu měl kněz přinést.

V místnosti, kde Jidáš seděl, bylo dusno. Z čela se mu řinul pot. S úzkostlivou pečlivostí si vtiskl do mozku každý předmět. Na tuto místnost by nikdy nezapomněl.

Vtom se rozhrnul závěs a kněz opět vstoupil.

»Velekněz s tebou nechce mluvit, ledaže bys měl důležitou zprávu, která by pro nás byla dobrá!«

Kněz po něm číhavě pokukoval. Jidáš otevřel ústa a slyšel svůj vlastní hlas, jako by patřil někomu cizímu:

»Pověz knězi, že přicházím kvůli Ježíši Nazaretskému!«

Kněz ho uchopil za rameno a zavedl ho do komnaty velekněze. Vysoký církevní hodnostář v ní seděl okázale v celé své důstojnosti. Na Jidáše to ale neudělalo dojem. Žádal, aby s ním směl zůstat o samotě.

Jeho žádosti bylo vyhověno.

»Nuže, co mi chceš sdělit?« obrátil se na něho kněz, když osaměli.

»Chci ti vydat toho, jehož všichni tolik nenávidíte.«

Velekněz ani nevzhlédl. Jeho tvář byla nehybná, pouze spojil konečky prstů k sobě a mlčel.

»Ježíš Nazaretský není tím, za koho se vydává, a proto vám ho chci odevzdat!«

Velekněz neříkal nic.

Jidáš začal znovu:

»Říká, že je Syn Boží!«

»No, a co má být?« poznamenal velekněz Kaifáš.

Jidáš na něho pohlédl s bezmezným údivem. Představoval si, že kněží budou tančit radostí, když jim Ježíše vydá. Místo toho se setkal s nepřístupným chladem. Byl zklamán a chtěl odejít, ale Kaifáš ho zadržel.

»Proč už chceš odejít, Jidáši Iškariotský? Musíš toho povědět ještě víc!«

»Ne,« odmítl Jidáš, »nechci, protože vidím, že nad ním nebudete moci zvítězit.«

Kaifáš se podíval na Jidáše s chladným úsměvem a zdvořile pronesl:

»My víme, že zvítězit nad ním opravdu není lehké, že je to dokonce téměř nemožné. Nesmíš nám proto zazlívat, že jsme teď zdrženliví. Proč však přicházíš ty, jeho učedník, abys ho zradil? Udělal ti Ježíš něco tak zlého, že tvou lásku změnil v nenávist? Jak ti máme věřit, že svou obžalobu myslíš vážně? Vždyť jsi mohl přijít i proto, abys nás přelstil!«

»Povím ti, Kaifáši, proč nenávidím Ježíše Iškariotského!« vypravil ze sebe Jidáš a opět mu jeho vlastní hlas připadal cizí.

»Kvůli němu jsem se zničil. Bojoval jsem za něho a teď mě chce odbýt jako nepotřebného otroka!«

Kaifáš zvážněl. Nepřerušoval už Jidáše, protože nyní se ukázalo všechno, co se skrývalo v jeho nitru, veškerý vztek, jeho velké zklamání a křičící nenávist. Choval se před veleknězem jako zběsilý.

Když skončil, nebylo ještě řečeno, co si Kaifáš tak toužebně přál slyšet. To, co mu Jidáš předvedl, bylo rozhořčení jednoho člověka a nic víc. Cožpak ale nejsou na Ježíše rozhořčeni všichni kněží? Nemusí přihlížet, jak je pomalu, ale neustále zbavuje moci? Muž jako Ježíš je příliš chytrý, než aby tak snadno upadl do léčky. Také jeho moc příliš vzrostla. Snaha potlačit jeho vliv není nic platná, protože má přátele mezi Římany, kteří ho chrání!

Když Jidáš viděl, že velekněz neprojevuje radost, ale že zůstává lhostejný, přestal se ovládat.

»Je snad to, co jsem ti sdělil, natolik bezvýznamné, že zůstáváš tak lhostejný? Neznamená to nic, že mě tento člověk zničil? Povím ti proto ještě něco a uvidím, jestli i pak zůstaneš klidný. Ježíš Nazaretský zrazuje nejen Izrael, ale i Řím! Chce nosit korunu a mít moc proti Římu! Tady máš důkazy: Byl jsem to já, kdo na jeho příkaz musel zosnovat povstání Židů a zastupovat ho před muži vedoucími lid.

O velikonocích měli Židé povstat proti Římu, proti nepřátelům, kteří nás zotročují. V poslední chvíli si ale svůj záměr rozmyslel. Nechce si Řím znepřátelit a doba se mu ještě nezdá zralá. A teď mám já zase všechno odvolat a prosit muže organizující lid, aby povstání zabránili.

Udělal jsem to, ponížil jsem se před nimi a musel jsem opět chránit jeho jméno. Teď ho musím chránit před Římem tím, že za něho nastavuji hlavu. Jednání jsem ovšem vedl já, jsem to já, koho muži z lidu znají a koho teď proklínají. Já… já…! Celá vina padne na mě, protože on je krytý!«

Kaifáš vyskočil a jeho vzrušení se změnilo v horečku. Jidáš to pozoroval se zadostiučiněním. Oddechl si, protože konečně viděl, že jeho řeč měla úspěch.

»Kdy nám chceš pomoci, Jidáši? Musíme se domluvit na určitou hodinu, kdy budeme mít jistotu, že je možné ho zajmout.«

»Vydám vám ho v pravou chvíli. Pozítří večer přijdu a prozradím vám místo jeho pobytu. Ve dne by vám lid nedovolil, abyste zakročili, vzbouřil by se proti vám. Ale v noci je možné se ho zmocnit, tehdy to nikdo neuvidí.«

Kaifáš přistoupil k Jidášovi. »Důvěřujeme tvé chytrosti, Jidáši Iškariotský. Budeme tě očekávat. Svého činu nebudeš nikdy litovat. Dokážeme ti, že se za tvou pomoc umíme odměnit!«

Pak Jidáš odešel.

PŘÍŠTÍHO DNE dal Ježíš připravit večeři pro své učedníky. Tak jako každoročně chtěli společně pojíst velikonočního beránka.

Když se Jidáš vrátil do Betanie, uslyšel o chystané večeři a polekal se. Měl ještě celý večer strávit v přítomnosti toho, jehož teď nenáviděl. Pomyšlení na to mu připadalo nesnesitelné!

Vynaložil všechnu svou sílu, aby nebyl učedníkům nápadný.

Toho večera byl Ježíš dojatý a téměř smutný. Věděl, že je to naposled, kdy jí v kruhu svých učedníků. Všichni seděli u dlouhé tabule a hleděli na Ježíše plní očekávání, že pronese slova, která večeři požehnají.

»Vezměte a jezte…«

Podívali se směrem, odkud se slova ozvala. Jidáš si je polohlasně řekl sám pro sebe při vzpomínce na dřívější dny, kdy je pronášel Ježíš.

Ježíš toho však nedbal, jeho tvář zvážněla. Pravil:

»Otče, děkuji Ti, že jsi v každé době se mnou! Požehnej tuto večeři – poslední, kterou požívám v míru a pokoji.

Požehnej tento chléb, který dávám učedníkům jako své tělo, jako jsem se dával všem, kdo hladověli po nebeském chlebě.

Požehnej toto víno, ať se světu stane symbolem mé krve, která bude prolita, aby bylo možné odpustit hříchy.

Vezměte tento chléb, učedníci moji, a kdykoliv jej budete při večeři požívat v mém jménu, myslete přitom na mne. Já jsem živý chléb země, jehož nikdy nebude nedostatek, pokud po něm bude jediný člověk toužit.

A vezměte na mou památku toto víno. Je to má krev, kterou zanedlouho bude země pít, aby opět obdržela sílu k životu. Moje krev, živý Duch mého Otce, se rozlije po zemi a očistí vás ode všech vin, budete-li žít tak, jak jsem vám pravil, neboť je vydána za Slovo. Tento proud života nikdy neustane, jestliže ho vy lidé násilně nepřerušíte svým temným chtěním.«

A Ježíš lámal chléb a podával jej učedníkům. Pak pozvedl kalich a všichni z něho pili.

Po jeho pravém boku seděl Jan, po levém Petr. Řekl jim:

»Proč jste tak smutní? Hleďte, po mně přijde někdo další a ten bude moci dát zemi více viditelného než já. Obnoví světy a pod jeho nohou vaše země rozkvete do netušené krásy. Bude řídit zemi z výšin a pohlížet na ni a vše, co je nyní nedokonalé, dospěje k dokonalosti. Vystaví věž, která bude dosahovat až k Božímu trůnu, a přinese vám opět radost. Neplačte, neboť já jsem přišel proto, abych vám řekl, že On přijde, abyste neztratili odvahu.«

»Pane, ty nás chceš opustit?« zvolal Jan a všichni učedníci se na něho podívali.

Ježíš se zahleděl na učedníky, na každém dlouze spočinul pohledem a pravil:

»Jeden z vás mne zradí!«

V místnosti zavládlo hluboké mlčení, až se kdosi odvážil zeptat:

»Pane, jsem to já?«

Ježíš se díval před sebe a neodpověděl. Vtom Jidáš vstal a odešel.

Zamířil do Jeruzaléma ke Kaifášovi.

Kaifáš mu dal peníze… a chtěl vědět:

»Jsi se svou odměnou spokojen?«

Jidáš neříkal nic a vypotácel se ven do noci!

PO VEČEŘI ŠEL Ježíš s učedníky tichou nocí do Getsemane. Vstoupili do rozlehlé zahrady. I pravil Ježíš:

»Počkejte zde, půjdu dál do zahrady, abych se modlil. Jane, Jakube a Ondřeji, vy mi zůstaňte nablízku.«

Petr se na něho obrátil s prosbou v očích: »Proč mě nechceš nechat po svém boku? Nejsem toho hoden?«

Ježíš se na něho smutně podíval.

»Věz, že teď smím mít vedle sebe jen věřící, Petře! A věz, že ty budeš kolísat jako třtina ve větru, neboť dříve než kohout třikrát zakokrhá, třikrát mne zapřeš!«

»Pane,« ujišťoval ho Petr, »jak si můžeš něco takového myslet? Tebe, svého Pána, nikdy nezapřu!«

Ježíš potřásl hlavou.

»Už nyní ti to chci odpustit, Petře.«

S těmito slovy v doprovodu tří jmenovaných učedníků odešel. Za chvíli se zastavil a dal jim pokyn:

»Zůstaňte zde… a bděte!«

Samotný šel dál, až již necítil ničí blízkost. Pak klesl na kámen a odpočíval. Modlil se k Bohu.

Teď věděl vše! Věděl o všem, co ho čeká. Páska, kterou měl dosud na očích, spadla. Sváděl boj s tělesností, v této hodině odkládal to, co ho tak úzce spojovalo s jeho tělesným obalem. Odpor byl natolik silný, že na sobě, na svém těle, bolestně cítil zákony svého Otce. Na sobě samém musel Ježíš prožít, jak zásah do života způsobí duši bolesti, které ji na dlouhou dobu ochromí.

Ježíš prožíval předem svoji vraždu a snášel ji tak dlouho, dokud ji nepřekonal. Snášet tento násilný zásah do Božích zákonů bylo pro Ježíše těžší než pro nějakého člověka. Bez hodiny v Getsemane by lidé museli vidět Ježíše trpět tak silně, že by konce jeho tělesného umírání nedohlédli. Bez této přípravy by Ježíš stěží mohl být zbaven tělesných bolestí. Vždyť byl božský!

A Bůh uchránil svého Syna před tím, aby se musel před lidmi odhalit. Poslal mu pomocníky a ti byli u něho a utěšovali ho. Dolů se snesl anděl a posílil zápasícího novou silou.

Když všechno pominulo, Ježíš vstal a vydal se opět k učedníkům. Jeho tvář byla zjasnělá. Našel je však, jak spí. Probudil je a pravil:

»Cožpak jste nemohli bdít ani hodinu, jak jsem vás o to prosil? Pojďte, chvíle nadešla!«

Opustili getsemanskou zahradu a nalezli ostatní učedníky u vchodu, jak i oni spí.

Ježíš neřekl ani slovo a šel napřed, zatímco Jan vzbudil ostatní, aby je také následovali.

Zdálky se blížily kroky a brzy se ze tmy vynořili muži ozbrojení meči. V jejich čele kráčel jakýsi člověk, který se jen s námahou držel zpříma… Jidáš.

Když došli k Ježíši, přistoupil těsně k němu, políbil ho na tvář a řekl:

»Buď zdráv, Mistře!«

To bylo znamení pro vojáky. Chopili se Ježíše a spoutali ho. Petr chtěl přispěchat Ježíšovi na pomoc. Ostatní učedníci stále ještě nechápali, oč se jedná. Ježíš pravil Petrovi:

»Nech je vykonat, co jim bylo poručeno, Petře!«

A šel dobrovolně s vojáky.

Průvod míjel ženu. Stála na kraji cesty a chtěla se dostat k Ježíšovi… byla to Maria. Uviděla Jana a Jan uviděl ji a napadla ho slova, která mu Ježíš řekl již dlouho předtím. Ujal se proto matky Marie a zavedl ji domů.

Vojáci přivedli Ježíše před dům velekněze, jak měli poručeno. Kaifáš vyšel ven. Změřil si Ježíše pohledem a odhadoval ho. Ježíš zavřel oči. Tu se Kaifáš rozlítil a poručil:

»Předávám ho římskému místodržícímu, Pontiu Pilátovi. Zaveďte ho k němu.«

Vojáci strčili do Ježíše a ten šel opět s nimi. Před domem Pontia Piláta stála lůza. Věděla již o Ježíšově zatčení a čekala na průvod.

Brána do dvora byla dokořán otevřená. Vojáci se svým zajatcem vešli dovnitř, následováni učedníky a hlasitě pokřikujícím lidem.

Na dvoře stál Říman, který v Jeruzalémě zastával úřad místodržitele. Znuděně čekal na muže, jehož mu farizejové vydali. Co se asi skrývá za člověkem, kterého Židé sami obžalovali? Když před ním Ježíš stanul, krátce si ho prohlédl a zeptal se:

»To jsi ty, kdo si říká židovský král? Ubožáku, jak můžeš být tak velikášský?«

»On tvrdil ještě víc!« řval lid. »Řekl, že je Kristus, Syn živého Boha!«

»Po tom mi nic není,« zamumlal Pilát. Opět se obrátil k Ježíšovi. »Je pravda, co říkají kněží? Chtěl ses dát korunovat za židovského krále?«

Učedníci toužebně čekali, že Ježíš řekne ne, ale Ježíš Římanovi neodpověděl. Pilát proto nařídil:

»Hlídejte ho. Zítra bude ještě čas ho vyslechnout. Zdá se, že je neškodný.«

Pak se vrátil do domu.

Učedníci se zděšením pozorovali, že se lůza odvážila přiblížit k Ježíši a obtěžuje ho. Vojáci se posadili v koutě dvora a hráli v kostky. Nevšímali si již zajatce, který je tak ochotně následoval a jehož stejně jako Pilát nepovažovali za nebezpečného.

Lid si však tropil žerty z Ježíše sedícího na otepi slámy. Nepohnul se, ať se dělo cokoliv. Lidé na něho plivali a posmívali se mu. Uvili z trní věnec a vtiskli ho Ježíšovi na hlavu, až se mu po spáncích řinula krev. Strhli mu z ramen plášť a bili ho.

Ježíš zavřel oči a po tváři se mu rozlila červeň studu. Styděl se za lidi! Učedníci šli k vojákům a prosili je, aby řádění lůzy učinili přítrž. Vojáci jejich proseb nedbali. Jakub vzal proto jednoho z nich za ruku a nutil ho, aby se podíval.

»Běž tam a vyžeň ten lid,« prosil.

Říman se udiveně podíval na učedníka. Úpěnlivá prosba v jeho očích na něho zapůsobila. Přesto pohrdavě poznamenal:

»Vy Židé jste k politování, že nectíte své vlastní bratry a neumíte je ochránit!«

»Není snad pouliční lůza všude, i v Římě?« připomněl Jakub. Po jeho slovech Říman vstal a zamířil ke zdivočelé tlupě.

»Nechte ho, nebo vás dám vyhnat!« zahulákal. Teprve pak Ježíše nechali.

Brzy poté přišel do dvora i Jan. Vrátil se od Marie a pátravě se rozhlížel, kde jsou učedníci. Vtom spatřil Ježíše.

»Pane!« zvolal a přistoupil k němu.

Ježíš slyšel jen jeho zvolání. Otevřel oči a pohlédl do Janovy tváře stažené bolestí.

Pak mu víčka opět klesla. Jan zvedl plášť a zakryl jím ramena svého Pána. Posadil se vedle něho a čekal s ním celou noc. Chtěl Ježíši sejmout trnovou korunu, ale Ježíš mu v tom rukou zabránil. Jan se proto už neodvážil se ho dotknout.

Konečně začalo svítat.

Kromě Jana byli učedníci rozptýlení a zčásti seděli poblíž východu. Petr se postavil před bránu. Kolem něho šla jedna ze služebných domu, bystře se mu zadívala do tváře a oslovila ho:

»Nejsi i ty jeden z těch, kteří patří k zajatci?«

Petr ji ujistil:

»Toho člověka neznám!«

Služka však poznamenala:

»Nezapírej, už jsem tě s nimi viděla.«

A Petr opět tvrdil:

»Nevím, o kom mluvíš?«

Služka se rozhněvala a vylála mu:

»Lžeš, vždyť jsi jeho učedník!«

Také Petr vzplanul hněvem a silným hlasem prohlásil:

»Toho člověka neznám a nezáleží mi na něm!«

V té chvíli kohout třikrát zakokrhal a Petr vyšel ven a plakal.

Před Pilátovým domem se shromáždil velký dav lidí. Pověst o Ježíšově zatčení se přes noc rozšířila po celém Jeruzalémě. Židé se cítili být podvedeni. Byli přece připraveni, že o velikonocích rozpoutají povstání, a Ježíšovo zatčení jim v tom zabránilo.

Ulicemi města procházeli hlasatelé a zveřejňovali vyhlášku kněží, že Ježíš je vinen rouháním se Bohu. Lidé se sbíhali k Pilátovu domu. Jejich rozhořčení neznalo mezí.

Zapomněli na Ježíšova slova, která se dotkla jejich srdcí. Měli teď v srdcích jen hněv a zklamání. Proklínali ho! Chtěli jeho smrt stejně, jako ji chtěli kněží. Stáli na straně kněží, protože zvěst, kterou kněží vyslali, byla tak pobuřující, že je zmátla. Každé slovo bylo otrávené a pálilo je. Nedopřávalo čas k úvaze.

Tak byla vzbuzena nálada proti Ježíšovi. To však Pilát netušil, když vstoupil na balkón svého domu, aby v tento den jako každoročně propustil lidu jednoho z vězňů. Zeptal se, koho má osvobodit, zda loupežného vraha Barabáše nebo Ježíše. Velmi se podivil, když dav rozhodl proti Ježíšovi. Poodstoupil zpět a dal přivést Ježíše k sobě na balkón. Jakmile lid spatřil Syna Božího, začal křičet.

Pilát si to neuměl vysvětlit a pokusil se přesvědčit lid o Ježíšově nevině. Zdola se ale ozval ještě divější ryk.

»Ukřižuj ho!« zazněl pronikavý hlas a lidé se bouřlivě přidali.

»Ukřižuj ho!«

Pilát stále ještě váhal:

»Neshledávám na něm žádnou vinu!«

Jeho slova padla jako kapky vody do ohně. Zasyčela a proměnila se v páru. Přesto nebyl Pilát ochoten dát tohoto muže ukřižovat. Chtěl ho zachránit.

Náhle však padla výhrůžná slova z úst, která nepatřila obyčejnému člověku z lidu, V davu stál nepoznán jakýsi člověk… Kaifáš! A hrozil Pilátovi, že porušuje svou povinnost! Je totiž povinností každého Římana dát velezrádce popravit!

To nemohl vyslovit nikdo jiný. Tato lest by nenapadla nikoho jiného. Mohl na to přijít jen Kaifáš, který Ježíše strašlivě nenáviděl a svou školenou špatností ihned poznal tuto poslední příležitost.

Zvítězil tak nad Římanem Pontiem Pilátem. Ten pokrčil rameny a ponechal Ježíše jeho osudu.

Učinil, co mohl učinit. Víc nemohl. Co mu záleželo na tom, zda je na světě o jednoho dobrého člověka víc nebo míň? Nemohl přece pro něho dát v sázku své postavení!

Ježíše opět uchopili muži hrubých pěstí a postrkovali ho vpřed. Naložili mu na rameno kříž a trnovou korunu mu přitiskli pevněji na hlavu. Pak zamířili na Golgatu.

Cesta tam byla těžká a dlouhá. Lidé stáli po stranách cesty a zvědavě přihlíželi. Ježíš kráčel pod tíhou kříže tak rychle, jak jen mohl, ale jeho tělo bylo již příliš vysílené. Když se ubíral touto cestou, bylo v něm málo myšlenek. Jen jednou měl dojem, že slyší svou matku. Vzhlédl a spatřil Mariin obličej. Maria stála zaklíněná v davu a v očích měla výraz zoufalství.

Usmál se na ni, aby ji uklidnil.

Kříž tížil Ježíše stále víc a strhával ho téměř k zemi. Náhle uslyšel, jak jeden z vojáků povídá:

»Vždyť nám umře už na cestě! Nemůže kříž dál nést.«

Ježíš viděl lidi už jen jakoby přes hustou mlhu. Slova kolem sebe již téměř nevnímal. Cítil, jak se mu podlamují kolena, a najednou ležel na zemi.

Tento kratičký klid na něho působil blahodárně. Ježíš by tak nejraději ležel dál a už se neprobudil. Ucítil ale, jak ho někdo kopl do boku. Vzchopil se proto k další cestě.

Kříž teď nesl kdosi jiný, Ježíš však již nic neviděl. Nevěděl, jak se dostal na Golgatu. Věděl jen, že došli na místo, protože když chtěl pokračovat v cestě, zadrželi ho. Nejistě stál a vyhaslýma očima hleděl kolem sebe.

Za hlasitých povelů vojáci vztyčili kříž. Pak přistoupili k němu. Tři muži z něho tvrdou rukou strhli plášť i oděv. Z křížů, které už na Golgatě stály, se ozýval křik. Viseli na nich dva zloději čekající na smrt. Ježíš zvedl oči a pohlédl do jejich zkřivených tváří.

Cítil, jak mu vojáci omotávají kolem těla provazy a jak ho pomalu vytahují nahoru. Na jeho smysly se ukládala mlha. Pak jím však projela pronikavá bolest a přivedla ho opět k vědomí. Hřebem mu probili nohy; jako oporu měly pod sebou jen malý špalíček dřeva. Ježíš pevně sevřel rty. Neozval se ani hles bolesti… nic…! Také když mu probíjeli ruce hřeby, zůstal Ježíš zticha.

Schýlil hlavu a brada mu spočívala na prsou. Nikdo nepozoroval, že trpí. Nekřičel a to znovu popudilo lůzu proti němu.

»Jestliže jsi Syn Boží, pomoz si sám! Ty jsi ale pomáhal jen jiným! Podívejte, sám sobě pomoci neumí. Sestup z kříže!«

Taková slova pronikala vzhůru k ukřižovanému. A zloděj visící vedle něho škubal provazy, jimiž byl připoután, a posmíval se mu, ještě když umíral. Vtom z druhé strany zazněl bolestný hlas:

»Pane, vzpomeň si na mě, až půjdeš do svého království!«

A Ježíš poprvé po delší době promluvil:

»Ještě dnes budeš v ráji!«

Jeho smysly opět obestřelo šero. Ježíš neviděl lidi plačící pod křížem. Jen jednou ještě procitl a podíval se na hlavy těch, kteří pro něho truchlili. Uviděl Marii, vedle ní Jana a vlídně pravil:

»Pohleď, to je tvůj syn. A Jane, to je tvá matka!«

Lidé se znovu začali posmívat. Tu Ježíš pravil:

»Otče, odpusť jim, neboť nevědí, co činí.«

Pak nastalo ticho.

Teprve po několika hodinách otevřel Ježíš ještě jednou oči a poprosil o vodu, protože žíznil.

Jeden z vojáků vstal od hry v kostky a na tyči mu podal namočenou houbu. Potom bylo všechno opět jako dříve…

Ježíš byl již téměř v bezvědomí. Ještě jednou před něho předstoupil Lucifer. Ježíš se ulekl a zvolal:

»Otče, proč jsi mne opustil?«

Tu zlý zmizel a Ježíš spatřil nepřehledné zástupy světlých pomocníků. Poznal je, všechny, kdo ho doprovázeli na zemi, a naplnila ho blažená radost.

Ze rtů mu tiše splynulo:

»DOKONÁNO JEST!«

A PŘED

ZRAKY VIDOUCÍHO OPĚT ZAPLANULA SLOVA,

VELIKÁ, SVĚTLÁ A VZNEŠENÁ,

HROZIVÁ, A PŘECE ZASLIBUJÍCÍ, ZÁVAŽNÁ:

»TVOR SE POSTAVIL

PROTI LÁSCE A ZÁKONU.

NYNÍ BUDE NÁSLEDOVAT SOUD!«

TÍM SE SPLŇUJE DRUHÉ DĚNÍ V MEČI.

PÍSMO ZAHALILO KRVAVĚ RUDÉ VLNĚNÍ.

Z NĚHO VÍTĚZNĚ VZNIKL ZÁŘÍCÍ KŘÍŽ V KRUHU

A ROZPTÝLIL VŠECHNO TEMNÉ.

KNIHA VELIKÉHO STVOŘENÍ VŠAK

NYNÍ ZŮSTALA ZRAKŮM OTEVŘENÁ!

OBSAH

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Maria

Život Ježíšův na zemi

KNIŽNÍ ŘADA »ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ«

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Maria

Život Ježíšův na zemi

EFESUS

Život a působení připravovatele cesty Hjalfdara v předhistorické době

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Život a působení připravovatele cesty v Íránu

LAO-C’

Život a působení připravovatele cesty v Číně

BUDDHA

Život a působení připravovatele cesty v Indii

MOHAMED

Život a působení připravovatele cesty v Arábii

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

SVAZEK I:

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

SVAZEK II:

Atlantis

Říše Inků

První pozemské splnění ze Světla: Abd-ru-shin

1. Perští rodiče

2. V říši Ismánů

3. Vyvolený národ

Druhá milost ze Světla: Kassandra

Jan Křtitel

Potřetí se sklání Boží Láska: Ježíš z Nazareta

SVAZEK III:

První díl: Usilování o Pravdu

1. Egypt

2. Nemare

3. Faraóni

Druhý díl: A když přišlo Slovo Pravdy!

1. Neznámé ze života Syna Božího Ježíše

2. Apoštolové

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Vydalo nakladatelství Defensor pacis, Brno
v roce 2017.

Toužíte být skutečně člověkem a opravdově hledáte? Pak jsou tyto životopisy právě pro Vás. Napsali je ve 30. letech dvacátého století lidé obdaření mimořádnými schopnostmi žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu »Ve světle Pravdy«, na Vomperbergu v Tyrolsku. Spolu s ním zde působila jeho manželka, paní Maria, i slečna Irmingard a rovněž celá řada význačných osobností.

Abd-ru-shin, což v překladu znamená Syn Světla, žil na zemi již jednou v 1. pol. 13. stol. př. n. l. jako arabský kníže. Vládl mocné říši Is-Ra v oblasti horního toku Nilu a přijal k sobě Nahome, jak se slečna Irmingard jmenovala za svého tehdejšího života. Paní Maria, jeho část pocházející rovněž ze Světla, se vtělila na zemi jako Kassandra v maloasijské Tróji o něco později. Životopisy nám tak umožňují pochopit široké duchovní souvislosti mezi událostmi v dávné minulosti a v dnešní době.

Když se na zemi narodil Syn Boží Ježíš, byla to další milost: již potřetí se sklonila Boží Láska. Ježíšova osobnost a působení se nám teprve díky těmto pravdivým líčením vycházejícím ze skutečnosti vyjevuje v plné vznešenosti a důstojnosti.

Výstražným mementem je pro nás Atlantis, jež se vinou svých obyvatel potopila za den a noc… Naopak říše Inků, řízená zákony, které byly v souladu s činností stvoření, přetrvala tisíciletí.

Světlo dávalo v průběhu dějin připravit v různých zemích pomocníky, aby duchovně pozvedli národ a přivedli ho na cestu k výšinám: Hjalfdara, Zoroastra/Zarathuštru, Lao-c’a, Buddhu i Mohameda. Jejich boj o Pravdu má mnoho společných rysů s českým dějinným úsilím o život podle Božího zákona.

Všechny cesty by dnes měly vyústit do velké cesty světla, která přímo a bez oklik vede vzhůru k Pravdě, k Jedinému, Věčnému. Stojí na ní obrovská světlá postava – Ten, na něhož odkazovali všichni připravovatelé cesty. Je to Saošjant, zářící hrdina Íránců, Maitréja Indů, Mahdí Arabů, židovský Mesiáš i ten, na něhož upozornil sám Ježíš jako na »Ducha Pravdy«, který má přijít.

Přinesl lidstvu poslední záchranu a pomoc
v Poselství Grálu »Ve světle Pravdy«,
osvobození z temnot, ale i třídění duchů a soud
nad nimi. K němu vedou všechny cesty,
je cílem, věčně živým křížem Pravdy.