PŘEDMLUVA NAKLADATELSTVÍ

TATO kniha je součástí knižní řady „Zaváté doby se probouzejí“, která informuje, jak se lidstvu během jeho dějinného vývoje dostávalo bezprostředních pomocí ze Světla a jak z něho bylo duchovně vedeno.

Ze seznamu všech svazků uvedeného na konci knihy vyplývá, které významné historické osobnosti se podílely na tomto rozsáhlém koloběhu dění.

Knihy vznikly ve 30. letech dvacátého století pozoruhodným způsobem. Jejich obsah byl duchovně přijat, nebyl vymyšlen. Ve stvoření se totiž nic neztrácí, ale všechno živé dění zůstává nesmazatelně zachováno. Schopností přijmout a zaznamenat obsah jednotlivých spisů byli obdařeni povolaní lidé žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“. Z toho důvodu neuvádíme ani jejich jména.

Spisovatelé sledovali vždy zcela určité vývojové linie událostí. Protože každý z nich si všímal linie jiného druhu, je někdy určitá událost vylíčena z různých zorných úhlů.

Nezaujatý čtenář může sám v sobě prožít, že obsah knih odpovídá skutečnosti. Vyciťuje, že autory při jejich tvorbě nevedla fantazie, ale skutečné dění, které procitlo z tajuplného mlčení. S úžasem, možná i hluboce pohnut pozoruje, jak se zvedají závoje zakrývající velikou, významnou minulost. Získává tak široký duchovní přehled a dospívá k poznání souvislostí od minulosti až po dnešní dobu.

Děje popisované v jednotlivých svazcích se odehrávaly na zemi i mimo ni. Jejich výklad podává z hlediska zákonů stvoření logicky a bez mezer Abd-ru-shinovo dílo „Ve světle Pravdy“.

Abd-ru-shin čtenářům rovněž připomněl:

„Ve všech knihách, které smíte poznat a které vám podávají zprávy ze zavátých dob, je vám zřetelně a jasně ukázáno, jak mají lidé žít a jak musí jednat, aby měli úspěch.

Účelem toho, že vám to všechno smí být dáno, není pouze obohatit vaše vědění, ale ukázat vašemu duchu opět cesty, po kterých musí jít, aby postupně dospěl k poznání.

Na prožití jiných lidí je vám ukázáno, co vám Poselství zvěstuje a co od vás požaduje.“

V knižní řadě jsou zastoupeny osobnosti pocházející z mnoha různých oblastí. I to lze snadno pochopit.

Poznáme-li totiž učení všech těchto mudrců – počínaje Hjalfdarem (kniha Efesus) až po Krišnu, Zoroastra, Lao-c’a, Buddhu, Mohameda a ještě mnoho jiných – v podobě, jakou jim kdysi dali, zřetelně vidíme, že pozemské lidstvo bylo duchovně vedeno ze Světla jednotným způsobem.

Abd-ru-shin o tom ve svém odkazu píše:

„Kdyby lidé po tisíciletí nejednali vždy tak, jak jednají ještě dnes, kdyby všechno, čeho se jim dostalo ku pomoci, stále znovu nepřekrucovali, aby to přizpůsobili svým lidským názorům a pozemským přáním, bylo by nyní zde na zemi jen jedno jednotné učení, vycházející z vůle Boží. Neexistovalo by tolik různých vyznání.

Všechna učení, která dosud přišla na zemi, by společně tvořila jen jediný stupeň k podstavci, na němž má spočinout Pravda, tak jak to bylo v mnoha zaslíbeních lidem často zvěstováno.

Nebyly by rozdíly ve výkladech a tím méně v učeních samých!

Neboť všechna učení byla kdysi Bohem chtěna, byla přesně přizpůsobena jednotlivým národům a zemím a zformována zcela podle jejich tehdejší duchovní zralosti a vnímavosti.

Všechna učení původně vedla ve zcela přímém směru k Pravdě, kterou nacházíte v Poselství.

…Ti, kdo jednotlivá učení přinesli, byli připravovateli cesty pro samotné Slovo Pravdy.“

VIDOUCÍ OTEVÍRÁ ŠIROCE OČI A ZŘÍ.

PŘED JEHO ZRAKEM VYSTUPUJE ŽIVOT,

KTERÝ SE NESMAZATELNĚ VRYL

DO KNIHY TOHOTO VELIKÉHO STVOŘENÍ.

V KOMNATĚ svítila barevná visací lampa a ozařovala zlaté ozdoby, které se skvěly na stěnách mezi drahocennými koberci.

Tady visela šňůra perel, tam opět zářily drahokamy. Na umělecky vyřezávaném a vykládaném stolečku stála třpytící se skleněná nádoba naplněná vonným olejem.

Zdálo se, že celá tato nevelká místnost je jen rámem pro krásnou ženu, která pohodlně odpočívala na měkkém divanu.

Modročerné vlasy, spletené do dlouhých copů a přidržované síťkou ze zlatých nití, jí spadaly k bokům. Měla na sobě volný oděv z červeného hedvábí a zlatem bohatě vyšívaný krátký živůtek. Dobře se hodil k pantoflíčkům, v nichž vězely její malé nožky. Oblečení doplňovaly široké kalhoty z modrého hedvábí sahající až ke kotníkům.

Na pěstěných rukou se neskvěl jediný šperk. Žena zvolna propouštěla mezi prsty jednu perlu krásného růžence za druhou, spíše si ale hrála, protože její myšlenky měly očividně velmi daleko ke zbožnému pohroužení nebo modlitbě.

Venku se ozvaly kroky. Žena honem skryla perlový růženec pod oděvem a opřela se ještě pohodlněji o podušky.

Do místnosti vstoupil starý sluha.

Byl to zřejmě domácí důvěrník, jinak by nesměl vstoupit bez ohlášení do pokoje, kde pobývala paní. Šouravě, trochu nakloněný dopředu a se sepjatýma rukama se přiblížil k pohovce a čekal, až ho krásná paní osloví.

Ta na něho pohlížela zpod přivřených víček. Ať jen klidně čeká. Zatím není ochotná poslechnout si jeho zprávu. Stejně v ní nebude nic dobrého. Pak ale zvítězila zvědavost.

„Co mi přinášíš, Mustafo?“ zeptala se lhostejným hlasem.

„Náš pán Abd al-Muttalib si přeje mluvit s Áminou ohledně chlapce. Přijme ho Ámina tady, nebo se bude obtěžovat a navštíví ho v jeho komnatách?“

„Víš, Mustafo, jaké úmysly má stařec s chlapcem?“

Otázka zněla úplně jinak než předtím. Chvěla se v ní obava a mateřská starostlivost a kvůli ní Ámina zapomněla na všechny rozdíly stavu.

„Náš pán neříkal nic,“ vysoukal ze sebe sluha. „Tuším ale, co to bude. Už několik dní mluví o tom, že je čas poslat Mohameda do školy.“

„Však jsem si to myslela!“ zvolala Ámina rozhořčeně. „Podle mě je chlapec ještě příliš slabý, ale pro to nemá dědeček vůbec pochopení. Čím dřív se s ním dostanu do boje, tím lépe. Vyřiď Abd al-Muttalibovi, že budu připravená ho tady přijmout za hodinu… ne, řekni za dvě hodiny.“

Starý muž se obrátil a šouravými kroky zamířil ven z místnosti. Zadrželo ho nové volání Áminy:

„Víš, kde je Mohamed?“

„Kde by byl?“ poznamenal sluha. „Jistě sedí v krámě a počítá zboží s příručími. Nic mu nedělá takovou radost jako barevná nádhera koberců a drahokamů. Pro ně zapomene na jídlo i pití.“

„Vyřiď, aby ho ke mně co nejrychleji poslali,“ požádala ho Ámina přátelsky.

Věděla, že nemůže udělovat Mustafovi rozkazy, protože nebyla jeho velitelkou. Prosbě však vždy vyhověl. Také teď slíbil, že sám vyhledá chlapce a pošle ho k matce. Ámina osaměla.

Zhluboka vzdychla. Bála se rozhovoru s pánem domu, se svým tchánem, pod jehož nadvládou žila od manželovy smrti. Bylo to už šest dlouhých let!

Krátce před Mohamedovým narozením Abdalláha přepadli na obchodní cestě bandité a smrtelně ho zranili. Umírajícího muže ještě převezli do Mekky, ale do otcovského domu, kde bydlel se svou mladou ženou, se už nedostal živý. Dokonal na nosítkách, a když ho jeho žena uviděla, zhroutila se.

Dlouho byla nemocná a během těžké nemoci spatřil světlo světa synáček, aniž si toho matka byla téměř vědoma.

Lékaři přičítali chlapcovu slabost hrůze a smutku, které Áminu v té době trápily. Přes veškerou láskyplnou péči nechtěl chlapec prospívat. Jeho otec býval krásný, statný muž. Mohamed byl bledé, slaboučké a neveselé dítě, které nejraději šlo vlastní cestou.

Právě vstoupil do matčiny komnaty, loudavě a bez úsměvu. Téměř s nechutí se přiblížil k pohovce a zjišťoval:

„Maminko, tys mě volala? Má to, co mi chceš povědět, skutečně tak naspěch?“

Ámina se nepozastavila nad nezpůsobným tónem, jakým to chlapec pronesl, a laskavě ho oslovila:

„Posaď se, synku, a poslouchej: přijde sem tvůj dědeček a bude se mnou mluvit o tobě. Vím, že má v úmyslu poslat tě do školy. Viď, že se pořád ještě necítíš dobře a jsi unavený.“

„Bývám často unavený, maminko, ale to nevadí. Dovol mi chodit do školy, prosím tě o to!“

Ámina se polekaně bránila:

„Jak si to představuješ, Mohamede? Hluk a nezbednosti ostatních chlapců by ti mohly škodit. Budou se ti posmívat, protože jsi bledý a máš málo síly. Oni…“

Chlapec ji netrpělivě přerušil:

„Když zůstanu doma, nebude ze mě nikdy muž! Mezi nimi zesílím. Chci se učit, musím se učit. Chci být vzdělaný muž! Povím dědečkovi, že budu velmi rád chodit do školy. Ostatně, můžeš mu vykládat cokoliv, poslechne mě.“

Chlapec nezpůsobně zkroutil své slaboučké ruce i nohy a zkřivil jinak hezký obličej.

„A k čemu budeš potřebovat velkou učenost, Mohamede?“ vyzvídala matka s pláčem na krajíčku.

Co všechno už podnikla za téměř celý rok, aby odvrátila obávaný okamžik odloučení od chlapce. Zbožňovala ho a teď sám žádal, aby mohl chodit do školy!

„Chceš vědět, proč bych se rád učil, maminko?“ snažil se jí to vysvětlit Mohamed a vrhl se na jeden z koberců ležících na podlaze. „Chci se stát obchodníkem, ale ne nějakým maličkým. Chci být největší obchodník v celé Sýrii, Arábii a v širém okolí. Všechny drahokamy musí procházet mýma rukama a chci mít možnost pohladit nespočet měkkých látek. Proto musím umět číst a psát a především počítat. Nikdo mě nesmí podvést, maminko!“

Kdosi opatrně odhrnul těžký závěs na dveřích – dovnitř vstoupila Áminina služebnice. Matka i syn k ní obrátili tvář.

Zatímco Ámina opět zaujala svou pohodlnou pozici, Mohamed rychle vyskočil a znenadání se pověsil služebnici na krk.

„Sáro, Sáro!“ zajásal změněným hlasem. „Už je to vážné: budu se smět učit! Maminka právě bědovala, že mě chce dědeček poslat do školy. Zase mě vůbec nechápe.“

Pronášel to bez jakýchkoliv ohledů a nevšiml si, jakou bolest působí matce, pro kterou byl jedinou radostí na světě.

Sára, stará chůva, se mezitím vyprostila z rukou svého miláčka a opatrně ho postavila na koberec. Pak přistoupila k Ámině důvěrným způsobem, jak to mívají ve zvyku staré služebnice.

„Nechce se paní obléci do lepších šatů, když očekává pána domu?“ lichotila jí.

Ámina zavrtěla něžnou hlavičkou s těžkými copy.

„Jemu je to jedno, jak jsem oblečená,“ vyhrkla.

„V tomto případě je paní nespravedlivá,“ namítla služebná. „Abd al-Muttalib není nikdy nepozorný. Nejvzácnější drahokamy, nejlesklejší perly a nejjemnější látky z krámu posílá vdově po svém synovi.“

Na zhýčkanou ženu to však nemělo vliv.

„Zůstanu, jak jsem,“ rozhodla. „Konečně, chvíle jeho příchodu se stejně blíží. Musíme si ještě promluvit o mnoha věcech. Sedni si k nám, Sáro.“

Služebnice beze všeho poslechla, zřejmě byla na podobné porady zvyklá.

„Nevěděla jsem, že by Mohamed rád chodil do školy,“ začala Ámina. „Já sama z toho nemám radost, protože je zatím příliš slabý. Ještě rok bych ho chtěla nechat u sebe.“

„Co z toho budeš mít, maminko, když zůstanu u tebe?“ zvolal chlapec svéhlavě. „Dělám ti málo radosti. Sama to často říkáš. A já se chci učit, učit, učit!“

„Paní, zvykni si na myšlenku, že chlapec už odrostl dětským střevíčkům. Jestliže z něho má být muž, musí opustit komnaty žen a přejít do mužských rukou.“

„Dobře, když si to sám přeje, tak ať k tomu dojde,“ povzdechla si matka. „Vidím ale, Sáro, že mu hrozí velké nebezpečí ve volbě školy. Abd al-Muttalib ho bude chtít posílat do městské školy, kde chlapce vyučují uctívači fetišů. Mohamed ještě není pevný v naší víře. Odloží ji jako staré šaty!“

„A čí je to vina, paní?“ připomněla Sára důvěrně a trochu neobratně.

„Myslíš si snad, že jsem něco zanedbala a dostatečně ho nepoučila?“ namítla Ámina rozhořčeně.

„Sice jsi chlapce učila, ale nežila jsi tak před ním. Kdypak viděl, že je tvá víra pro tebe oporou, útěchou a že tě povzbuzuje k tomu, abys dělala všechno dobře?“

Mohamed, který zdánlivě neposlouchal, se obrátil ke služebné sedící vedle něho na koberci.

„Máš pravdu, Sáro,“ řekl něžně. „Od maminky jsem se to nemohl naučit, ty jsi ale přede mnou žila jako vzor, ty dobrá chůvo.“

Matčiným srdcem opět projela ostrá bolest vyvolaná žárlivostí.

„Jak to můžeš posuzovat tak necitelně?“ prohodila vyčítavě „Kdo se s tebou modlil, jakmile jsi byl dost starý, aby ses mohl pomodlit modlitbu? Kdo ti vyprávěl o Ježíšovi, který byl ukřižován?“

„To jsi sice dělala, maminko,“ podotkl Mohamed rychle. „Ale zatímco ty jsi mi stavěla před oči zavražděného nositele pravdy, učila mě Sára milovat světlého Syna Božího, který přišel z lásky k lidem a po jeho narození ho jako malé děťátko uložili v jeslích. Zatímco ty jsi mě učila, abych se modlil v řeči, které jsme ani jeden z nás nerozuměli, vedla mě Sára k jeho nohám, abych tam vyslovil své prosby.“

Chlapcova slova nezněla dětsky, vycházela však z jeho srdce. Obě ženy to cítily a zarosily se jim oči.

Po krátkém mlčení se Ámina opět ujala slova:

„Ať je po tvém, jen když věříš. Jestliže Ježíše miluješ, jsem spokojená. Pověz mi ale, synu, jak tato láska překoná posměch a vliv tvých spolužáků?“

„To se ukáže, maminko. To dnes ještě nemohu vědět. Pokud je víra v Ježíše pravdivá, jak vy obě tvrdíte, jistě zvítězí nade vším ostatním. Jestli pravdivá není, může klidně vzít za své.“

Pro Mohameda byl tento vážný rozhovor už příliš dlouhý. Překvapivě obratně vyskočil a vyběhl z místnosti.

Obě ženy na sebe pohlédly. Milovaly toto zhýčkané dítě víc než cokoliv na světě. Ale zatímco matka byla slepá k chybám svého syna, Sára se usilovně snažila, aby se jich zbavil.

Ámina hořce cítila, že všechno, co je v chlapcově duši něžného, se přiklání ke staré chůvě, kvůli níž často úplně zapomíná na matku. Když její srdce vzplálo žárlivostí, vynořila se pak vždy v její mysli myšlenka, aby Sáru propustila. Neuměla si však představit život bez této ženy, která vychovávala i ji.

Jako mladé děvče přišla Sára do domu vznešených Hášimovců, kde právě otevřela Ámina oči jako nejmladší ze šesti dcer. Sára opatrovala dítě a pečovala o ně s neutuchající věrností, učila je dělat první krůčky a starala se o ně, až rozkvetlo v líbeznou pannu.

Pak přišel den, kdy měla Ámina následovat svého muže do jeho domova. Obchodník s klenoty Abdalláh, který si ji vyvolil za ženu, byl bohatý.

Pocházel stejně jako ona ze vznešeného kmene Kurajš. Proti všem tradicím se stal obchodníkem a navíc, což byla hlavní příčina, proč se otec Áminy dlouho rozpakoval svolit k sňatku… byl žid!

Kterýsi z předků přestoupil na tuto cizí víru a vnuci na ní pevně lpěli. Celá Áminina rodina však uctívala fetiše a cítila se při tom jistá a šťastná. Přísné zákony židů jí naháněly hrůzu.

Když otec jednoho dne hodlal vyslovit definitivní „ne“, Ámina se slzami v očích se přiznala, že se už dávno zřekla víry svých otců a stala se křesťankou!

Otec i nápadník byli stejně překvapení! Otec chtěl dceru, která přešla k cizí víře, zapudit, Abdalláh ale nezrušil nabídku k sňatku a vzal křesťanku do svého domu. Tak se nikdo nemusel dovědět, že vznešená panna změnila svou víru. Otec s úlevou hleděl do budoucnosti.

Spolu s Áminou opustila palác Hášimovců také Sára a téhož dne uzavřela sňatek. Ámina se v pláči přiznala, že to byla Sára, kdo ji získal pro nové učení.

Služebnou vykázali z domu a mohla odejít za mužem, který se o ni dlouho ucházel. Jejich synáček zemřel hned při narození, a tak mohla převzít péči o malého Mohameda. Věnovala mu veškerou lásku a věrnost, jako by byla jeho matkou.

Lichocením se jí teď podařilo přimět Áminu, aby vstala a k poctě očekávané návštěvy se lépe oblékla. Sotva byla hotová, ohlásil Mustafa svého pána.

Ámina se posadila na pohovku. Sára postavila na stoleček narychlo připravenou kávu a ustoupila do pozadí komnaty. Bylo by prohřeškem proti pravidlům slušnosti, kdyby Ámina přijala hosta samotná.

Do místnosti důstojně vstoupil Abd al-Muttalib. Přes jeho značný tělesný objem bylo vidět, že pochází z urozeného rodu. Jeho krok byl pomalý a odměřený, ale sebevědomý. Sněhobílé vlasy i vousy vroubily nahnědlý obličej, z něhož pátravě hleděly hnědé oči.

Jeho mohutnou postavu halil žlutohnědý, bohatě vyšívaný hedvábný oděv. Na pase měl zavěšen zakřivený meč, zdobený drahocennými perlovými řetězy. Na pravý ukazováček si nasadil prsten s neobyčejně velkým žlutohnědým kamenem, který považoval za talisman a nikdy jej neodkládal.

Obul si vyšívané kožené střevíce s hedvábnou podšívkou, nosíval je jen v domě.

Jeho pozdrav byl přiměřeně slušný, ale neobyčejně chladný. Obrnil se trpělivostí a pevností, aby mohl čelit žalobám své snachy.

Když se posadil a mlčky vypil šáleček hnědého nápoje, zadíval se zkoumavě na Áminu. Že by věděla, proč přišel? Zdálo se, jako by měla na nehybné tváři masku, protože žádný záchvěv neprozradil její vnitřní rozrušení.

Začal pomalu hovořit a byl připraven kdykoliv zareagovat na její obvyklé rychlé námitky. Mohl však klidně vyslovit své názory: Ámina nepromluvila ani slovo. Když jí sdělil všechno, co měl v úmyslu, dodal:

„Tak vidíš, vdovo po mém synovi, že nadešel čas poslat Mohameda do školy.“

Oslovila ho lhostejným tónem:

„Do které školy jsi ho přihlásil, otče mého muže?“

Nanejvýš překvapený pán domu se podíval na krásnou ženu. To neočekával, a proto hned nemohl najít vhodná slova.

„Máme zde jen dvě školy,“ prohodil po chvíli s předstíranou lhostejností. „Jednu navštěvují jen urození, ale učitelé jsou přívrženci fetišismu a nic nevědí. Druhá škola patří našemu templu a rabín ben Marsoch je velmi učený muž. Protože se Mohamed narodil v židovské rodině, má také vyrůst v této víře.“

„Mohamed je křesťan. Já, jeho matka, se totiž hlásím k této víře,“ přerušila ho Ámina prudce. Její dech byl přerývaný a oči se jí blýskaly.

S klidným úsměvem pozoroval Abd al-Muttalib mladou ženu:

„Do této chvíle jsem tě s ním nechal zacházet, jak se ti líbilo, protože jsem věděl, že chlapec stráví v ženských komnatách jen krátkou dobu. Teď tvé komnaty opustí a jeho výchova přejde do mých rukou. A já – jsem žid.“

Jeho poslední slova zněla hrdě a tvrdě. Ámina se pokusila vyslovit novou námitku:

„Mohamed má rád svou víru. Nebude se jí chtít zříci. Zaneseš do jeho duše neklid.“

„Šestiletý chlapec ještě nemá vlastní přesvědčení. Rád přijme víru svého otce za vlastní. Nebudeme už o tom ztrácet slova.

Původně jsem měl v úmyslu zavést Mohameda do školy teprve na začátku příštího měsíce, ale vidím, že bude lépe, když jeho i tebe zbavím nesprávných myšlenek. Půjde se mnou hned.

Ode dneška bude bydlet u mne v místnostech, které před ním používal jeho otec. Jednou za měsíc tě bude smět navštívit, pokud tyto návštěvy nebudou křížit mou výchovu.“

Pán domu promluvil a nezbývalo než poslechnout.

Kdyby Ámina věděla, že se Mohamed bude bránit navštěvovat školu, bojovala by za něho jako lvice. S námahou skrývala slzy a čekala, co Abd al-Muttalib ještě řekne.

Stejně chladným tónem jako předtím se zajímal o to, zda vdově po jeho synovi něco nechybí a jestli jí u něho v domě plní všechna její přání.

Ámina přisvědčila.

Znovu se na ni zkoumavě podíval, jako by rozvažoval, jestli se hodí mluvit dál o tom, co měl na srdci. Pak rychle vyprázdnil dva šálečky kávy a rozhovořil se:

„Jsi ještě mladá a velmi krásná, Ámino. Není správné, že svůj život trávíš tak osaměle na lehátku. Bůh ti vzal manžela, ale podle našeho zákona je ti dovoleno opět se provdat.

Abú Tálib, můj nejmladší syn, ti mým prostřednictvím nabízí ruku. Chce tě považovat za dědictví po svém bratrovi. Budeš bohatá a vážená. Zase budeš prožívat radost jako na začátku manželství.“

Odmlčel se a s očekáváním se zahleděl na Áminu, ta však nereagovala. Často sice přemýšlela o zvyku, podle něhož si mladší bratři brali za manželku vdovu po nejstarším bratrovi, ale doufala, že toho zůstane ušetřená.

Abdalláh byl krásný muž, Abú Tálib však měl hrbatá záda a kulhal. Mrazilo ji, když si vzpomněla na možnost uzavřít manželství s tímto mrzákem. Nesměla to ovšem říci nahlas. Rychle se vzpamatovala a pronesla tichým hlasem:

„Otče mého muže, děkuji vám za vaši laskavost, tobě i Abú Tálibovi. Slíbila jsem, že zůstanu sedm let po Abdalláhově smrti neprovdaná. Svůj slib chci dodržet. Osvědčím mu tím lásku a úctu, kterou jsem povinna mu prokázat.“

Stařec se zatvářil trochu přívětivěji.

„Tento slib tě ctí, Ámino. Obyčejně se mladé vdovy nemohou ani dočkat, až se opět provdají. Vyřídím svému synovi, aby měl ještě dvanáct měsíců strpení. Pak vystrojíme svatbu v plném lesku a nádheře.“

Vstal, protože se domníval, že dosáhl svého úmyslu. Mohl opět odejít za svým obchodem. Nejdřív ale musí najít Mohameda a vzít ho s sebou. Je nutné zabránit tomu, aby mu matka vnukla nějaké své myšlenky.

Nemusel se obávat. U Áminy potlačil Abú Tálibův úmysl uzavřít s ní sňatek ostatní pocity. To je strašné! Ámina zavolala Sáru a vylíčila jí svou bolest.

„Paní,“ těšila ji věrná služebnice, „Abú Tálib je dobrý muž. Má rád i Mohameda, jako by to byl jeho vlastní syn. Často jsem oba vídala spolu, jak jsou zabraní do důvěrného rozhovoru.“

To neměla Sára říkat. V lehce vznětlivém srdci mladé ženy opět vzplanula žárlivost.

„Chce mi odloudit syna, abych tím spíš vyslyšela jeho prosby. To se nikdy nestane. Vykoupila jsem si rok svobody. Za rok se může leccos přihodit.“

Sářino domlouvání padalo na neúrodnou půdu. Služebnice se rozhodla, že bude mlčet a raději všechno přenechá času.

„ZA ROK se může leccos přihodit,“ řekla Ámina. Neuplynulo ještě ani půl roku a krásná žena ležela na marách. Zákeřně ji zachvátila jedna z občas se vyskytujících nakažlivých nemocí a ukončila její život.

Sára ji věrně ošetřovala. Když zpozorovala, že se duše Áminy chystá opustit tělo, přinesla krucifix jako útěchu a oporu pro umírající ženu.

Ámina dlouho hleděla na kříž a potom zavřela oči.

„Vyprávěj mi o dítěti v Betlémě, Sáro,“ poprosila mdlým hlasem. „Mám hrůzu před smrtí a kříž o jiném nemluví.“

A Sára vyprávěla o milosrdné lásce Boží, o nepochopitelné lásce Boha, který poslal vlastního Syna, aby bylo zachráněno zkažené lidstvo. Vyprávěla o životě Syna Božího i o královském vjezdu do Jeruzaléma.

To ale nepřineslo umírající Ámině klid. Nepokojně otáčela svou krásnou hlavu na poduškách ze strany na stranu.

Aniž si toho ženy všimly, vstoupil do komnaty stařičký Abd al-Muttalib, přestože věděl, že mu hrozí nákaza.

„Pověz mi alespoň jedno slovo, které by mi ulehčilo umírání, Sáro,“ úpěnlivě prosila umírající žena.

Služebnice uvažovala. Vtom komnatou zazněl míruplný hlas:

„I když půjdu přes údolí stínu smrti, nebudu se bát ničeho zlého, neboť Ty jsi se mnou!“

Zvolna a slavnostně plynula slova ze rtů Abd al-Muttaliba, který současně pozvedl pravici nad lůžkem snachy. Na jeho ukazováčku se zaleskl žlutohnědý kámen.

„Otče,“ zašeptala Ámina, „budu ráda, když se Mohamed stane židem.“

Ještě nikdy ho neoslovila „otče“. V této chvíli, kdy přinesl její ustrašené duši útěchu, jí to přešlo přes rty samozřejmě.

A on se modlil dál, odříkával jeden žalm krále Davida za druhým, až žena přestala dýchat a její duše se začala uvolňovat.

Sára se v pláči zhroutila u lůžka. Ámina, kterou milovala jako svou sestru, byla mrtvá. Proto však neplakala. Její slzy platily tomuto odpadnutí, které mělo mít těžké následky.

V jediné chvíli, kdy mohla starci ukázat, oč více útěchy poskytuje křesťanská víra a jak je tisíckrát vznešenější než všechny ostatní, ji nenapadlo ani jediné slovo.

Mrtvé tělo museli co nejrychleji odnést z domu. Abd al-Muttalib se snažil uchránit svou domácnost před dalším nebezpečím.

MOHAMED se dověděl ve škole o smrti své matky teprve tehdy, až její pozemskou schránku pohřbili vedle otce ve skalní hrobce.

Truchlil pro ni, vždyť mu prokazovala jen lásku. Ale jeho smutek netrval dlouho. Brzy si zvykl při svých měsíčních vycházkách navštěvovat místo matky Sáru. Ta mezitím opustila dům Abd al-Muttaliba a žila spolu se svým manželem v hezkém domku uprostřed města.

Při této příležitosti se stará žena snažila napravit svou domnělou chybu a vyprávěla pozorně naslouchajícímu Mohamedovi o malém Ježíškovi.

Mohamed věděl, že jeho matka na smrtelném loži souhlasila s tím, aby se stal židem, ale nijak se ho to nedotklo. Horlivě přijímal všechno, co se mohl ve škole naučit.

Když učitelé vykládali o zaslíbeném Mesiáši, objevoval se kolem jeho rtů nedětský úsměv. Věděl, že tento Mesiáš již přišel a že ho pak jeho národ zavraždil. Důrazně říkával i Sáře „zavraždil“.

Napomínala ho pro to slovo a snažila se mu dokázat, že smrt na kříži bylo cosi Bohem chtěného. Na to jí jednoho dne prudce řekl:

„Jestliže je tomu tak, Sáro, pak mi bereš i víru v Boha! Který otec nechá dobrovolně zavraždit své dítě? A Bůh, tak jak se o něm učím, je lepší než všichni otcové světa. Ty ho však chceš snížit!“

Sára zděšeně zírala na chlapce, který se odvážil mít vlastní mínění, odlišné od ostatních.

„Mohamede, drž se Boha, prosím tě!“ žadonila. „Já jsem zavinila, že nesmíš být křesťan, tak buď alespoň správný žid!“

„To ještě nevím, Sáro,“ prohlásil Mohamed důrazně. „Nemohu se kvůli mrtvé matce stát židem, když v mém nitru pro to nic nemluví. Stejně tak se ale nemohu kvůli tobě, kterou mám nejraději na světě, stát křesťanem. Kdyby ovšem bylo možné dát obě tato náboženství dohromady, pak by se mi to líbilo!“

Sára se bála předčasně zralého chlapce. Co z něho bude?

Pod vedením mužů tělesně velmi zesílil. Škola u templu v Mekce se nestarala jen o rozum svých svěřenců, ale pečovala také o jejich těla.

Vedle rabína ben Marsocha učil chlapce mladý Řek. Rozvíjel u nich různé dovednosti, ale především s nimi hrál hry a prováděl tělesná cvičení. Proto i vážení občané, kteří nevyznávali židovskou víru, posílali rádi své syny do chrámové školy.

Tím však ve vyučování vznikl určitý rozpor. Nebylo možné chlapce věřící ve fetiše vyučovat náboženství společně se židovskými chlapci, i když ostatní vyučování měli společné.

Z toho důvodu se ve škole utvořil z přísně věřících žáků vnitřní kruh, který se těšil zvláštní přízni rabína ben Marsocha.

Po roce školní docházky se Mohamed rozhodl, že už nechce patřit k tomuto kruhu. S bezohlednou přísností ho přesto rabín Marsoch přinutil, aby navštěvoval hodiny určené vybraným žákům. Veškerý odpor a vzdor mu nic nepomohl. Téměř celý rok trvala vzpoura proti učiteli a vyučování, aniž se dědeček o tom dověděl.

Náhle se Mohamed zdánlivě bez jakéhokoliv důvodu podrobil. Stejně tak neočekávaně, jako se před rokem vyslovil, že hodlá vystoupit z tohoto kruhu, teď právě tak překvapivě prosil, aby mu prominuli jeho svévolné jednání a aby ho opět považovali za horlivého žáka. Učitelé se radovali z jeho náhlé změny myšlení.

Byla to Sára, komu se podařilo chlapce přesvědčit, že škodí nejvíc sám sobě, když se bouří proti představeným.

„Uč se všechno, co se ti nabízí, Mohamede,“ nabádala ho nesčetněkrát. „Přinese ti to užitek, jen když to správně pochopíš. Jestliže se ale budeš vzpírat vyslechnout rabína, jak poznáš, co je v jeho slovech správné a co nesprávné?“

To byl jediný způsob, kterým bylo možné Mohameda přesvědčit. Podrobil se a stal se z něho zase pilný žák.

Když mu bylo osm roků, zemřel mu dědeček. Jednou v noci zesnul tiše a klidně, přitom předtím nechuravěl. Bylo mu již víc než sto let a jeho tělo náhle vypovědělo službu, přestože měl ještě čilého ducha.

K dědečkovi Mohamed nikdy nepřilnul. Byl to jediný člověk, jehož se bál.

Jeho výchovu převzal strýc Abú Tálib. Chlapec z toho měl radost. I když měl vrozený smysl pro krásu, přehlížel strýcovo tělesné znetvoření a cítil jen jeho čistou, dětskou duši.

Abú Tálib mu projevoval velkou lásku a snažil se doplnit jeho výchovu v chrámové škole založenou zcela na rozumovém vědění působením na jeho cit. Lidé je vídali spolu, když Mohamed ve svém volném čase opět navštěvoval otcovský dům, jemuž se dva roky vyhýbal.

Co mu Abú Tálib daroval z vnitřních pokladů, to chlapec přijímal, aniž si toho byl zvlášť vědom, s pocitem neustálého vnitřního štěstí. Jeho prudká, pánovitá povaha se mírnila, oči a ústa nacházely veselý úsměv místo posměšku, který ho tak často hyzdil.

Abú Tálib sledoval s velkou radostí, jak Mohamed rozkvétá. Tušil, že v jeho duši jsou ukryty bohaté poklady, a veškeré jeho úsilí směřovalo k tomu, aby je vyzvedl.

Jednoho dne chlapce ve škole zachvátily nevysvětlitelné křeče. Oči se mu obrátily v sloup, vyrážel ze sebe zvířecí skřeky, svalil se na zem a divoce rozhazoval rukama i nohama.

Vyděšení spolužáci od něho utekli. Rabín ben Marsoch si myslel, že je posedlý, a modlil se nad ním, ale bez úspěchu. Nikdo se neodvážil dotknout se chlapce, který sebou zmítal stále prudčeji.

Konečně přišel lékař. Zařídil všechno, co bylo potřeba k ošetření, a tvrdil, že chlapec dostal křeče proto, že má příliš křehké tělo. Neměli by ho přetěžovat učením.

Rabín ben Marsoch tomu však nechtěl rozumět. Teď, kdy byl Mohamed konečně výborný žák, neměl chuť bránit mu v učení.

Lékař proto promluvil s polekaným Abú Tálibem a ten ve své lásce našel východisko.

„Chystám se na dlouhou cestu do Sýrie,“ sdělil mu. „Vezmu chlapce s sebou. Jiný vzduch a pohled na mnoho nového mu prospěje. Až se vrátíme, rozhodneme se znovu, jak postupovat.“

Lékař s tím souhlasil a brzy se Abú Tálib se synovcem připravili na cestu. Abú Tálib nebyl obchodník jako jeho otec a bratr Abdalláh. Mohamed nemohl vyzkoumat, co vlastně strýc dělá, přestože by to rád věděl.

Zeptal se strýce, z jakého důvodu podniká cestu. Ale ten, i když na každou otázku odpovídal s největší ochotou, jen utrousil:

„Mám obchody v Sýrii.“

Zvědavému chlapci se nedostalo patřičného vysvětlení, a tak se tím víc věnoval přípravám na cestu. Měl je doprovázet značný počet průvodců a pro každého z nich byl připraven silný velbloud se skvělým postrojem.

Mohamed běhal od jednoho ke druhému a obdivoval je. Viděl, že na pokrývkách pod sedlo je ve stejném rohu stejná značka: zakřivená šavle a nad ní pestrý pták.

„Co je to? Co to znamená?“ vyzvídal. Mustafa ho poučil:

„To je znak kmene Kurajš, ke kterému patří také vaše rodina, chlapče. Buď hrdý, že i ty jej budeš jednou smět nosit.“

„Musí to přece mít nějaký význam,“ trval na svém Mohamed a hladil prsty tyto znaky.

„Ovšemže to má svůj význam, máte se dostat do výše jako pták, povznést se nad všechny ostatní a s ostrostí meče máte umět udeřit. Zapamatuj si to, Mohamede! Nechtěj být obchodníkem jako tvůj otec, ale snaž se to dělat jako Abú Tálib, a lidé tě budou ctít a na tvých cestách bude spočívat požehnání.“

„Jaké zaměstnání má můj strýc?“ chtěl honem vědět Mohamed a měl radost, že našel příležitost k rozřešení otázky, která pro něho byla velmi důležitá.

„Zaměstnání?“ opakoval stařec táhle. „Nemá žádné.“

S těmito slovy se obrátil k velbloudovi, na jehož hřbet se snažil připevnit nádherné sedlo.

Rozzlobený Mohamed dupl nohou. Tak se přece k němu nesmí chovat sluha! Bude si stěžovat Abú Tálibovi, ovšem když to udělá, dá tím najevo svou zvědavost. Musí proto mlčet a snést toto odmítnutí.

Pobíhal od jednoho sluhy ke druhému a zjišťoval:

„Na kterém velbloudovi pojedu?“

„Nevím,“ znělo neuspokojivé vyjádření. „Mladý pán se musí obrátit na Abú Táliba.“

Konečně nastal den odjezdu. Ráno slunce ještě nevyšlo, a už stáli velbloudi očekávající jezdce na rozlehlém nádvoří, které obklopovalo palác Mohamedových předků. Dlouhá karavana nákladních zvířat čekala venku se svými honci, najatými na tuto cestu.

Abú Tálib vyšel z domu a vylezl pomocí schůdků na svého velblouda. Ostatní muži se mohli snadno vyšvihnout do sedla díky tomu, že si velbloudi klekli na zem. On jediný musel kvůli své tělesné vadě volit jiný způsob.

Co by Mohamed u jiného člověka považoval za opovrženíhodné a možná i směšné, to Abú Tálibovi dodávalo v jeho očích zvláštní lesk. Jeho strýc dělal všechno jinak než druzí lidé!

Strýc na něho zavolal, aby také použil schůdky a vylezl k němu nahoru. Rychle po nich vystoupil a hrdě zaujal své místo v sedle, které speciálně pro něho připravili na cestu.

Bylo skvělé, že nemusel sedět na velbloudovi sám. Celé dlouhé hodiny by neměl nikoho, s kým by si mohl cestou promluvit. A měl přece tolik otázek!

Karavana se dala pomalu do pohybu. Zvířata šla jedno za druhým v nesmírně dlouhé řadě.

Sotva měli cestující muži Mekku za sebou, pobídli zvířata k rychlejšímu tempu. Uháněli mírně z kopce směrem na severozápad a chůze velbloudů se stále zrychlovala. Zpočátku se měl Mohamed na co dívat, ale dříve než se slunce schýlilo k západu, jeho zájem ochabl. Krajina byla pustá a bez života.

Jeli těsně při okraji pouště a čerstvý vítr, který se zvedl, jim vháněl do očí mračna písku. První noc jeli bez přestávky. Chlapec usnul v sedle. Teprve příští noci postavili stany.

Mohamed pozorně sledoval každé hnutí v ležení. Viděl, jak honci postavili fetiš, ohavný výtvor z kamenů, kostí a hadrů, jak tančí kolem něho a radují se, že pod jeho ochranou budou klidně odpočívat.

„Kdo udělal tu věc?“ obrátil se na strýce, k němuž se vrátil plný dojmů z toho, co viděl.

„Pravděpodobně fetišista. My bychom řekli kněz, kdyby si takový neznaboh zasloužil toto označení.“

„Ale když ta věc vyšla z lidských rukou, není to ani bůh, ani nemůže chránit nějakého člověka,“ vyrazil ze sebe Mohamed, pobouřený tak velkou hloupostí. „Jak jen mohou být lidé tak hloupí a věřit v něco takového!“

„Nedovedou to lépe. Nikdo jim nevyprávěl o Bohu,“ uklidňoval ho Abú Tálib.

„A proč jim o Něm nikdo nevyprávěl?“ vedl svou chlapec dál.

„Stejně by tomu nerozuměli,“ podotkl strýc klidně.

Mohamed se nemohl zbavit myšlenky, že vedle něho žijí lidé, kteří jdou nesprávnou cestou jen proto, že se ještě nenašel nikdo, kdo by jim ukázal pravou cestu. On, který ještě nikdy nemyslel na jiné, pocítil bolest, když si vzpomněl na vyznavače fetišů, jež měl zatím příležitost poznat.

Chlapci ve škole nikdy nemluvili o svých modlách. Myslel si, že fetiš je jiné označení Boha. Zjistil také, že hoši z vážených rodin se vůbec nezajímají o záležitosti víry. To se mu zdálo méně nepřirozené, než toto strnulé lpění prostých mužů na zděděných zvycích.

Tyto nové myšlenku mu nedopřávaly klid. V noci tiše vstal a vyplížil se před stan, kde se chtěl ochladit.

Nad ním se klenula hvězdná obloha ve své zdánlivé nekonečnosti. Třpytící se a mihotající se nebeská světla vyprávěla o velikosti Toho, kdo je stvořil.

Z chlapce, který poprvé v tichu noci cítil, jak k jeho duši mluví hlasy vesmíru, spadly všechny neuspořádané, zmatené myšlenky. Bezděčně pozvedl ruce vzhůru k této nádheře a na jeho rty nevědomky pronikla slova, jimž se naučil ve škole:

„Pane, jak veliká a všeobsáhlá jsou tvá díla, a jak moudře jsi všechno uspořádal.“

Co bylo zatím mrtvou látkou, kterou se měl naučit nazpaměť, náhle prožil sám na sobě. Cítil, jak je jeho duše zasažená mocí, před níž se musel sklonit.

Když polevilo první prudké vzrušení, lehl si na zem do dosud teplého písku, složil ruce za hlavou a začal přemýšlet, proč mu bylo před chvílí ve stanu tak úzko.

Vtom si vzpomněl na ubohé uctívače fetišů. Jak je možné, že tito muži noc co noc vidí zázraky přírody, a přece mohou věřit slaměným a hadrovým panákům!

Musí přijít někdo, kdo jim ukáže něco lepšího.

Strýc vyslovil názor, že by tomu nerozuměli. Cožpak se už někdo pokusil o něco podobného? Vždyť musí být možné přesvědčit tyto lidi!

Je povinností těch, kdo mají lepší vědění, aby poučovali druhé lidi. Dlouho tak tiše ležel a přemýšlel. Nakonec se v něm výsledek jeho uvažování zkoncentroval v naléhavou prosbu:

„Pane, Bože Izraele, jestliže to nechce nikdo provést, chci se o to pokusit já, až na to budu mít věk! Pomoz mi k tomu!“

Byla to první samostatná modlitba vytrysklá z chlapcovy duše. A tato modlitba, procítěná a vyslaná za jiné lidi, našla cestu k trůnu Nejvyššího. Chlapce ovanul tichý mír, jaký ještě nepocítil. Proudila k němu radostná důvěra a těšil se na to, co mu přinese život.

Celou noc strávil venku a ráno předstoupil se zářícíma očima před Abú Táliba. Strýc nemohl pochopit, jakou změnu chlapec prožil.

DNY ubíhaly jednotvárně, ale Mohamed, který se jindy rychle všeho přesytil, rozpřádal své myšlenky a byl stále veselý a vyrovnaný.

Jednoho dne se karavany zmocnil neklid. Muž, který ji vedl, jel po boku Abú Táliba. Obrátil se k němu s dotazem, jestli by raději neměli hned postavit stany, protože se bál blížící se písečné bouře. Na tomto místě však byli právě tak málo chránění jako na další cestě, takže Abú Tálib radil, aby jeli dál.

Zvedl se žhavý vítr a zalehl jim do zad. Přinášel s sebou spousty písku, a tak museli přece jen zastavit.

Velbloudi rychle ulehli a lidé hledali mezi nimi a pod nimi ochranu před bouří. Písek padal velmi hustě a hrozilo, že zasype všechno živé. Mohamedovi bušilo srdce tak hlasitě, že je bylo slyšet. Neměl strach, ale příliš se zabýval tím, co prožíval.

Náhle začali honci zvířat, chvějící se strachem, zpívat podivnou jednotvárnou píseň. Jejím slovům Mohamed nerozuměl. Jeden z nich se zvedl, doplazil se k velbloudovi úplně vpředu a připevnil na jeho hřbet ošklivý fetiš. Klátil a třásl se ve větru, ale přesto ještě stál zpříma.

V té chvíli začali lidé jásat: jejich fetiš přikáže bouři a budou zachráněni.

V chlapcově duši to začalo vřít. Cožpak má skutečně tato ohavná modla zvítězit? Než si toho Abú Tálib všiml, vyklouzl Mohamed z úkrytu, jako had se připlazil k velbloudovi a vylezl na jeho hřbet, takže stál vedle fetiše.

Zazněl výkřik z mnoha hrdel. Všichni ho zapřísahali, aby se rychle vrátil na své chráněné místo. Když neposlechne, bude to jeho smrt. Pohodil však jen hrdě hlavou.

Vtom se zdálo, jako by bouře na minutu povolila, a tuto přestávku chlapec využil, aby bez dalšího uvažování zavolal na lidi a pověděl jim, čím je naplněná jeho duše:

„Proč bych tady nemohl stát právě tak dobře jako váš fetiš? Jestliže nehrozí nebezpečí jemu, tím bezpečnější jsem já. Podívejte, jeho vytvořily lidské ruce, mě ale stvořil Bůh, který je Nejvyšším na nebi i na zemi. Slyšíte to, lidé? Jsem jeho tvor a budu jeho služebníkem, až dorostu natolik, že bude moci upotřebit mé služby!“

Lidé na něho zaraženě hleděli. Co řekl ten chlapec? Bouře se opět rozpoutala a Mohamed musel zmlknout. Zůstal však stát zpříma, i když se nedržel žádné opory.

Vztáhl ruce k nebi, jak si zvykl od noci, kdy měl mocné prožití, a modlil se. Jeho útlá postava se v bouři lehce nakláněla, ale nic se mu nestalo.

Bouře opět utichla a Mohamed zvolal jako u vytržení:

„Prosil jsem všemohoucího Boha, aby bouře skončila. Bouře přestane, když dáte pryč tady ten fetiš! Chcete to udělat? Dokázal vám přece, že nic nezmůže. Teď sledujte, co dovede Bůh a Pán.“

Jako uchvácen kouzlem dětských slov vyskočil jeden z Arabů a fetiš strhl. Přitom zakopl, fetiš se mu zapletl mezi nohy a rozbil se. To, co by jinak na muže působilo jako zlé znamení, jim teď připadalo jako důkaz Boží moci, který přináší štěstí.

Poslední poryv větru pak odvál hadry z modly daleko do pouště. Bouře se utišila, vzduch se vyčistil, zvířata si oddechla a vstala. – Bouře minula.

Uprostřed rozradostněných lidí však stál chlapec přemožený tím, co se přihodilo. Všechno přišlo, aniž si to předtím mohl rozmyslet a aniž si uvědomil dosah svých slov.

Teprve teď ho to uchvátilo. Jak velký je Všemohoucí! A on, chlapec, ho směl hlásat! Opravdu, Bůh už nyní použil jeho služby a za to mu věnuje celý svůj život.

Pomalu došel ke svému zvířeti, vylezl do sedla a nevědomky se přitulil ke strýci. Abú Tálib chápal, co se děje v chlapcově duši. Nepromluvil s ním ani slovo o tom, co se odehrálo. Neopětoval ani tuto nevědomou přítulnost a nechal Mohameda, aby sám opět dosáhl duševní rovnováhy.

Následovaly tiché, míruplné dny dalšího cestování. Abú Tálib cítil, že chlapec právě prožívá vnitřní přeměnu, při níž je každé lidské slovo zbytečné. Ponechal ho plně, aby se zabýval svými myšlenkami, a staral se jen o to, aby nezapomínal na jídlo.

Pak se krajina začala měnit. Jezdci zvolna sestoupili do nížin a písčitá poušť ležela za nimi. Kam oko dohlédlo, bylo vidět samé obrostlé skály a líbezné ovocné zahrady.

„To je už Sýrie?“ zjišťoval Mohamed, jako by se probudil ze sna.

Abú Tálib přisvědčil a ubezpečoval ho, že okolí bude každý den krásnější.

„Kam jedeme v Sýrii? Jak se jmenuje město, kde zůstaneme?“ zajímalo chlapce.

Ke svému velkému překvapení se dověděl, že to závisí na zprávě, kterou strýc očekává zítra večer.

„Zítra přijedeme do kláštera, kde pro nás budou mít zprávu. Podle toho zařídím svou další cestu. V klášteře žijí zbožní mniši, kteří jsou Božími služebníky, Mohamede. Budeš mít radost, až je uvidíš a promluvíš si s nimi.“

„Jsou to židé?“ zkoumal Mohamed živě.

„Ne, jsou to křesťané a tvrdí o sobě, že jejich obec kdysi založil jeden z Ježíšových učedníků. Možná ti o tom budou vyprávět, když je o to požádáš.“

„Jsem rád, že jednou uslyším skutečné křesťany,“ přiznal chlapec. „Kromě Sáry jsem ještě neviděl žádného.“

„Tvoje matka byla také křesťanka, nezapomeň na to, chlapče,“ připomněl Abú Tálib. Na Mohameda to však příliš nepůsobilo.

„Ach, vždyť víš, že jsem byl ještě hodně mladý, když matka žila. Vždycky jsem cítil, že její víra pro ni není důležitá. Od Sáry jsem se naučil mnohem víc než od ní.“

„Byla to ale dobrá žena, ty sám ji ještě nedokážeš správně posoudit,“ hájil Abú Tálib zesnulou Áminu. Bolelo ho, že syn takto mluví o matce.

Tato mírná výtka Mohamedovi nezabránila, aby neobhajoval svůj názor. V mnohém mu strýc musel dát v duchu za pravdu. Proto se rozhodl, že bude nejlépe, když přeruší rozhovor.

NAZÍTŘÍ večer dojeli do kláštera, který stál v úrodné rovině uprostřed kvetoucích ovocných zahrad. Mniši v dlouhých hnědých kutnách s bílými provazy kolem boků pracovali u stromů a na záhonech.

Když se přiblížila karavana, zvedli oči. Pak se dva z nich vydali k bráně v nízké bílé zdi, která kolem dokola obklopovala tento velký pozemek. Brána se otevřela, ale dovnitř vjel jen Abú Tálib, zatímco karavana se po krátké poradě dala opět do pohybu.

Trochu polekaný Mohamed hleděl za odjíždějícími muži.

„Kam jedou? Cožpak tady zůstaneme sami?“ vyhrkl téměř úzkostlivě.

Abú Tálib neměl čas, aby chlapce informoval. Namáhavě slezl z velblouda, který byl dobře vycvičený a zvyklý na svého chromého jezdce.

Po něm hbitě seskočil na zem i Mohamed a udiveně se rozhlížel kolem sebe. K velbloudovi přistoupil další mnich, uchopil ho za ohlávku a odvedl pryč. Chlapce se zmocnil nepříjemný pocit. Bezděčně uchopil Abú Táliba za ruku a energicky prohlásil:

„Ty zůstaneš zde!“

Tak byli mniši upozorněni na mladého hosta a věnovali mu pozornost. Na jejich tvářích se zračilo překvapení. Nežádali však vysvětlení a zavedli hosty do kláštera, kde byla připravená místnost pro Abú Táliba.

Rychle přichystali lůžko i pro chlapce a přinesli oběma občerstvení. Pak odešli a nechali hosty o samotě.

Mohamed se nemohl dočkat, až se dozví, proč mniši nosí ty dlouhé šaty a proč nemají vyšívané pásy, ale ošklivé provazy s tolika uzly.

Abú Tálib vysvětloval, jak nejlépe uměl. Otázku, kterou očekával nejvíc, ale Mohamed nevyslovil. Položil ji proto sám, i když nevěděl, jak by na ni měl odpovědět.

„Všiml sis, Mohamede, že všichni mají hlavu na stejném místě vyholenou? Víš proč?“

Chlapec ho bez váhání poučil:

„Myslím, že si vlasy vyholili proto, aby do nich mohla lépe pronikat síla shůry.“

„Síla shůry?“ podivil se Abú Tálib. „Co o ní víš?“

„Sám jsem ji už vycítil?“ přiznal chlapec skromně, bez jakékoli vychloubačnosti.

Do místnosti vstoupil mnich a přinesl zprávu strýci. Ten se pohroužil do přinesených listin a požádal chlapce, aby šel spát.

Mohamed, zvyklý pomodlit se před spaním v přírodě, byl celý nesvůj. Ale dříve než se rozhodl, jestli poprosí o dovolení sejít na dvůr, Abú Tálib vstal a opustil místnost. Chlapec se postavil před své lůžko, pomodlil se a brzy usnul.

Druhý den ráno ho strýc zavedl k představenému kláštera. Opat Pavel byl ještě mladý muž s ohnivýma očima a ostrými rysy. Pronikavě si hocha prohlížel.

„Je to tak, jak jsme tušili,“ sdělil pak Abú Tálibovi. „Zavolám však ještě pátera Benjamina, ten bude lépe vědět, co s ním.“

Poslali pro pátera. Muži čekali mlčky a Mohamed, který na sobě cítil nevysvětlitelnou tíhu, téměř nemohl zvednout od země jinak velmi zvědavé oči.

Do komnaty vešel šouravým krokem velmi starý muž. Na opatův pokyn se postavil vedle něho a oslovil Mohameda:

„Jakou vyznáváš víru, synu?“

Hoch rychle zvedl oči a bez rozmýšlení prohlásil:

„Věřím tomu, že je nutné pomoci uctívačům fetišů.“

Opat i páter si rychle vyměnili pohled. Abú Tálib, jehož Mohamedovo vyjádření uvedlo do rozpaků, se k němu obrátil a vysvětloval:

„Špatně jsi páterovi rozuměl. Přál si vědět, ke kterému vyznání patříš, jestli jsi pohan, žid nebo křesťan.“

Mohamed se zadíval na pátera.

„Nejsem ani jeden z nich,“ prohodil lhostejně.

Abú Tálib se ulekl ještě víc a chtěl chlapce poučit. Opat mu v tom ale zabránil.

„Narodil ses v nějakém náboženství a byl jsi v něm vychován. K tomuto náboženství pak také patříš, viď, synu?“

Mohamed zavrtěl hlavou takovým způsobem, že se v tom trochu projevila jeho dřívější povaha.

„Narodil jsem se jako křesťan, ale pravého křesťana jsem ještě nepoznal. Potom jsem vyrůstal mezi židy a židé mě společně s přívrženci fetišismu vyučovali. Křesťan nejsem a žid být nemohu, protože vývoj židovské víry se přerušil a nemůže pokračovat dál. Pak jsem našel Boha, a to úplně sám. Teď mohu jen říci: jsem Mohamed, který věří v Boha!“

Abú Tálib upadal stále víc do rozpaků, opat však vlídně pohlédl na Mohameda a poznamenal:

„Jestliže to, co říkáš, je pravda, a když za tím půjdeš ze všech sil a celou duší, je to dobré. Jen buď stále Mohamedem, který věří v Boha, dokud nenajdeš něco lepšího.“

Páter Benjamin se opět obrátil k chlapci:

„Podle čeho jsi poznal, že Ten, jehož jsi našel, je skutečně Bůh?“

Bleskurychle dostal odpověď:

„Podle jeho velikosti a všemohoucnosti.“

Když Mohamed pronesl tato slova, zdálo se mu, jako by ho někdo pozvedl vysoko vzhůru. Zatočila se mu hlava. Viděl kolem sebe nesmírně velké prostory a obklopila ho jasná záře.

Trvalo to jen několik okamžiků, než zase získal rovnováhu, naplnil ho ale silný pocit vnitřního štěstí.

Přišel mladší páter a dostal za úkol ukázat Mohamedovi klášterní zahradu. Jakmile oba opustili místnost, vyslovil páter Benjamin svůj názor:

„Je tomu tak, jak jsme očekávali po zprávě, která nám byla dána. Tento chlapec je zvláštnost. Bůh ho vyvolil, aby zanesl vědění o Něm do nejvzdálenějších končin. Má se stát nositelem pravdy nejen pro svůj národ, ale pro mnoho lidí na zemi.“

„Nechej nám chlapce zde, Abú Tálibe,“ navrhl opat. „Rádi bychom zdokonalili jeho duši. Sice jsme ještě nikdy neměli v klášteře tak mladého žáka, ale také nám ještě nikdy nevstoupil do cesty nikdo tak zvláštní.“

Po krátkém rozhovoru strýc souhlasil. Zavolali chlapce.

„Poslyš, Mohamede,“ ujal se opat slova, když chlapec s napjatým očekáváním stanul před ním. „Tvůj strýc dostal zprávu, která ho volá do dalekých krajin, kam tě nemůže vzít s sebou. Protože jsi říkal, že jsi zatím neměl příležitost poznat křesťany, chceme ti ji poskytnout. Zůstaň u nás v klášteře, dokud Abú Tálib nepojede opět kolem. Naučíš se všemu, co sami víme.“

Mohamed se nejistě podíval na Abú Táliba. Bude to strýci po chuti? Bylo by možná lepší zjistit to dřív, než se sám vyjádří. Proto ho oslovil:

„Souhlasíš, abych tady zůstal?“ Abú Tálib přikývl.

„V tom případě zůstanu rád u vás v klášteře, líbí se mi tady. Ale abyste nelitovali, že jste mě přijali, raději vám hned prozradím, že jsem zatím vždy prosadil svou vůli.“

Opat na to chtěl něco říci, Mohamed ho však nepustil ke slovu a pokračoval:

„Chci sice poslouchat, ale někdy se mi to nepodaří, takže to raději oznamuji předem.“

Způsob, jakým pronášel tato slova, byl tak dětský, že mu naklonil srdce opata i pátera. Oba ho ujistili, že k němu budou shovívaví a že prostý, spořádaný klášterní život stejně potlačí jakoukoliv svéhlavost.

Pak všechno proběhlo tak rychle, že si to chlapec téměř ani neuvědomil.

Abú Tálib odcestoval a Mohamed se ocitl v malé klášterní cele, která měla od této chvíle být jeho domovem. A ještě stále se nedověděl, jaké má jeho strýc zaměstnání! Pořád na to myslel.

Směl jíst společně s nejmladšími žáky a účastnit se s nimi vyučování. Při zkoušce se ukázalo, jak znamenitou průpravu získal ve škole v Mekce.

Brzy mu říkali „malý zákoník“, tento výraz však v Mohamedovi vzbuzoval nelibost. Nechtěl být znalcem posvátných spisů, víc by se mu líbilo, kdyby byl „znalcem života“.

Během dne mu zbývalo hodně volných hodin, kdy se druzí museli namáhat, aby si osvojili znalosti, které on už měl. Proto padlo rozhodnutí, že má ve volném čase pomáhat zahradníkovi.

Chlapec tak úzce spojený s přírodou jako on z toho měl nesmírnou radost. Ubral si na spánku, jen aby mohl být co nejdéle v zahradě. Přidělené práce, k nimž byly jeho dětské ručky zvláště způsobilé, prováděl s radostí, a čeho se dotkl, to se dařilo.

Když někdy pršelo příliš silně a nemohl být venku, pracoval ve své cele. Dal si za úkol zaznamenat židovskou věrouku. Zdálo se mu, že je doplněná křesťanskou věroukou. Brzy pak porovnával, v čem si obě odporují.

Dovolili mu, aby vznášel dotazy ohledně všeho, co mu připadá nejasné. Jedna z jeho prvních otázek se týkala Kristovy smrti na kříži.

„Proč dopustil všemohoucí Bůh, aby byl jeho Syn zavražděn?“ zeptal se naléhavě.

Mniši na sebe pohlédli a upadli do rozpaků. Jeden z nich mu vytkl takové myšlení.

„V tomto případě nesmíš mluvit o vraždě,“ tvrdil. „Ježíš Kristus zemřel, aby přinesl lidem vykoupení z jejich viny.“

„Tomu nevěřím,“ namítl chlapec důrazně. „Spásu přinesl Syn Boží lidem tím, že se narodil a žil zde na zemi a že jim hlásal své slovo. Jeho smrt pouze vinu lidí nesmírně zvětšila. Chápu, že Pán nechtěl zadržet lidi, aby se zřítili do propasti. Byli pro něho příliš špatní. Ale že by obětoval svého Syna, to je nepochopitelné a nelze to s ním sloučit!“

„Nebudeš ještě lecčemu rozumět,“ znělo opatovo neuspokojivé vyjádření.

Tím se ale Mohamedovi nedostalo pomoci, takže se opět snažil objasnit sám celou záležitost. Často se ozvalo pokušení:

„Nehloubej! Zahoď stranou všechno, co nechápeš. Prožívej s veselou myslí, co ti den přináší, a netrap se úvahami, na které jsi ještě moc mladý.“

Někdy se téměř poddával neodbytnému hlasu, jeho prožití však zůstávalo v jeho duši ještě příliš zářivé a živé. Nemohl si pomoci, musel hledat dál!

Až jakési slovo mladého pátera vrhlo trochu světla do víru Mohamedových bouřlivých myšlenek. Tento učitel jednoho dne vysvětloval žákům, že je nutné v klášteře zachovávat kázeň. Bez ní by každý dělal, co by se mu líbilo. Bůh dal sice lidem svobodnou vůli, aby podle ní jednali, ale lidé ji neumí používat k dobrému, a proto se musí podřídit pozemské kázni.

Slova „svobodná vůle“ zapálila. Jen s námahou se Mohamed přemohl, aby se už v průběhu vyučování nesnažil přijít věci na kloub. Po jeho skončení zašel za knězem a přednesl mu své otázky, které svědčily o bdělém vnitřním životě.

Mnich se poctivě snažil uklidnit chlapcovu duši. Sám se sice nikdy nezabýval podobnými úvahami, uměl se však vmyslet do Mohamedova myšlenkového světa.

„Uvaž přece,“ zvolal Mohamed nadšeně, „že svobodná vůle je jeden z největších darů, které Bůh dal lidem! Kdybychom ji používali správně, mohli bychom se vysoko povznést, ale bez ní bychom zůstali navždy spoutaní.“

Učitel se nevyjádřil. Tyto myšlenky letěly příliš vysoko. Chlapec pokračoval:

„Proto také Bůh nezasáhl, když vraždili Krista. Chtěl, aby lidé prožili všechny následky své svobodné vůle. Jeho velikost je skutečně nad lidské pomyšlení! A já bláhový jsem mu chtěl právě to vyčítat!“

„Chlapče, uvědom si, co říkáš! Jak se můžeš opovážit mluvit tímto způsobem o Nejvyšším?“ pokáral ho učitel, protože už nebyl schopen sledovat myšlení tohoto mladého člověka.

„Lituji jen toho, jak jsem myslel dřív,“ bránil se Mohamed.

Pak zmlkl. V jeho nitru bouřilo příliš mnoho poznání, takže se s ním téměř nedokázal vypořádat.

Páter zašel za opatem, aby ho informoval o této rozmluvě.

„Říkal jsem ti už, pátere Jakube,“ usmál se představený, „že Mohamed je zvláštní chlapec. Nemůžeš žádat, aby dětský duch přijímal velké věci tak, jako zralý muž. Neodstraš ho, jinak by ztratil důvěru k tobě i k nám ostatním. To by bylo špatné, protože pak bychom už neměli dohled nad tím, co se děje v jeho nitru.“

Po tomto rozhovoru se opat rozhodl, že vezme chlapcovo vzdělání a výchovu do vlastních rukou. Věnoval mu denně hodinu, kdy u něho tiše seděl a pracoval, nebo mu kladl otázky podle libosti.

To se Mohamedovi líbilo a vydatně využíval nabídnutou příležitost. Čím shovívavěji s ním opat zacházel, tím volněji se řinuly otázky z jeho duše.

Opat Pavel mu nikdy nezakazoval vyjadřovat se odvážným způsobem, nikdy však také nepřiznal, že nedokáže sledovat jeho rozlet.

Už dávno si prohlédl Mohamedovy spisy a divil se, jak bystře postřehl rozdíly mezi oběma vírami.

TAK uplynul víc než rok. V nádherném vzduchu Sýrie Mohamed zdárně prospíval. Nebezpečné křečové záchvaty se sice ještě několikrát opakovaly, v posledních měsících se ale již nedostavily.

Mniši dělali, co se dalo, aby otužili jeho tělo, neboť pro ducha toho mohli učinit málo. Učili ho všemu, co sami věděli, a stále znovu museli zažívat, jak jejich žák několika slovy strhl uměle vybudovanou stavbu jejich moudrosti.

Jednoho dne opata Pavla zajímalo:

„Mohamede, poznal jsi už věřící křesťany a porovnal jsi naše učení s židovským učením. Pověz, ke kterému učení tě to táhne? Chtěl bys být křesťan nebo žid?“

„Ani jeden, ani druhý,“ přiznal Mohamed upřímně. „Židovství, tak jak bylo na začátku, bylo nádherné, ale později je lidé pokazili. Teď zůstalo vězet na místě, protože ti bláhoví lidé stále ještě čekají na Mesiáše, místo aby poznali, že Mesiáš už žil na zemi mezi nimi. Židovství nemůže pokročit dál, samo se odřízlo od života.“

„A křesťanství?“ povzbuzoval chlapce opat, jemuž se líbily jeho vývody. „Jak se díváš na křesťanství?“

„Bylo by pokračováním židovství,“ pronesl Mohamed zamyšleně, „poznalo Mesiáše, toto poznání však správně nevyužilo.“

„Chlapče, jak to myslíš?“ vyhrkl opat zděšeně.

Napůl rozveselený naslouchal, když hoch pronášel nepříznivý soud o židovství, ale když se stejným způsobem vyjádřil o křesťanství, nemohl už mlčet. Mohamed s největším klidem prohlásil:

„Poznali jste Krista jako Syna Božího, který přinesl spasení. Teď se ale hádáte o to, kdo z vás ho správně pochopil. Učinili jste z tohoto poznání věc rozumu místo ducha. Místo, abyste se snažili dostat se výš pomocí pravdy, kterou přinesl, zůstáváte stát na jednom místě a díváte se, jak vám pravda uniká mezi prsty, až vám uklouzne docela.“

To již nebyly způsob vyjadřování a řeč dítěte.

Opat užasle hleděl na Mohameda, který se odvážil říci mu něco takového do očí. Jak je to možné? Ani na okamžik si nepřipustil myšlenku, že Mohamed, který má být nositelem Světla, by mohl přinést Světlo a Pravdu i jemu, chytrému opatovi. Toužil slyšet víc, a proto se ho zeptal:

„Jak si tedy představuješ pravou víru, jestliže současně zavrhuješ křesťanství i židovství?“

„Často jsem o tom přemýšlel,“ překvapivě se mu svěřil Mohamed. „Měl by se učinit pokus převést židovství do křesťanství a potom je produchovnět, protože víra je věcí ducha, ne rozumu.“

Opat ohromeně zíral na Mohameda, jehož myšlenky už nebyl téměř schopen sledovat.

„To není z tebe, chlapče!“ zvolal. „Kdo ti to všechno řekl? Kdo tě naučil takto myslet?“

„Takové myšlenky ke mně přicházejí v noci, když se pomodlím. Snažím se zapamatovat si je, protože cítím, že je to pravda. Až budu starší, budu prosit Boha, aby mi pomohl najít pravou víru, kterou by bylo možné ukázat lidem. V této víře pak bude síla, která jí umožní podmanit si svět a donutit všechny lidi, aby se sklonili v díku a úctě u Božích nohou.“

Rozechvěný chlapec umlkl. Ale opat místo aby nechal na sebe působit tuto moudrost, jež nebyla pozemská, si přál vědět:

„S kým jsi už o tom mluvil?“

„Ty jsi první,“ přiznal Mohamed, „ a teď lituji, že jsem se ti s tím svěřil. Nebereš totiž to, co říkám, tak, jak mi to bylo darováno. Chceš stále ještě všechno měřit svým křesťanstvím, místo abys poznal, že Bůh ti zde dává něco lepšího! Jestliže však před jídlem nevyprázdníš svou misku od včerejšího jídla, jak má na ní najít místo nový pokrm?“

Na chlapcově tváři bylo vidět záškuby. Vzrušení a napětí pro něho bylo příliš velké. Opět se ohlásily křeče. Přesto mluvil dál, z vnitřního popudu, který v něm mocně vyvstal:

„Opate Pavle, nemyslíš, že jsem byl poslán do tvého kláštera proto, abych ti to ukázal? Pán někdy používá i nepatrné nástroje, aby vytvořil velké věci. Slyš mě, protože vím, že skrze mne k tobě mluví Pán: vypuď rozumové křesťanství ze svého srdce, ze svého kláštera, a přijmi to, co ti nabízí duch!“

Dál nemohl mluvit, neboť ho přepadly prudké křeče. Opat se opovržlivě zahleděl na tento křehký nástroj Boží.

„Chlapče, kdo ti dodal odvahu mluvit se mnou tímto způsobem? Tvá pýcha a povýšenost si zaslouží trest! Teď tě budu držet zkrátka,“ šeptal si, když opouštěl místnost. Zavolal sloužícího bratra, aby dohlédl na chlapce.

V noci Mohamed uslyšel zvučný hlas, který ho volal jménem. Věděl, že to není pozemský zvuk, a ihned zareagoval.

Hlas mu poručil, aby ještě před úsvitem opustil klášter. Když půjde směrem, kde vychází slunce, dorazí do města. Tam ať hledá zbožného bratra Cyrila.

„Pane, jsem tvůj nástroj a učiním, co mi přikážeš!“ pomodlil se Mohamed.

Pak sbalil do uzlíku své věci a vyplížil se na klášterní nádvoří. Pozorně naslouchal a prozkoumával okolí, až si všiml, že malá postranní branka není zamčená. Podařilo se mu proklouznout, a už stál za klášterní zdí. S ulehčením si oddechl.

„Budou si myslet, že jsem se bál opatova trestu,“ ozvalo se šeptem v jeho nitru.

Zarazil se a uvažoval. Nebylo by mužnější vrátit se a přijmout určený trest? Ale překonal toto pokušení.

„Provádím to na Boží příkaz!“ řekl si nahlas. „Při tom se nesmím starat o to, jak se k tomu vyjádří lidé a co si o mně myslí. Jsem Mohamed, nástroj Boží! Vy lidé jste mi lhostejní!“

Rozhlédl se zběžně kolem sebe, aby si ujasnil směr své cesty, a srdnatě vyrazil na pochod. Obyčejně musel po křečovém záchvatu dva až tři dni odpočívat na lůžku, ale dnes s ním byla viditelně pomoc Boží!

Když vyšlo slunce, pocítil hlad. Neměl s sebou nic k jídlu a fíky na stromech a keřích při cestě se ještě nedaly jíst. Vysmál se svému hladu. Pán, který dává jeho slabým nohám sílu k putování, mu jistě pomůže najít i jídlo.

U cesty stál malý dvorec. Téměř si jej nevšiml. Vtom zaslechl ženský hlas:

„Chlapče, nechceš si vydělat na snídani?“

Rychle jako střela se otočil a přisvědčil. Žena ho požádala, aby sundal z vysokého stromu kus drahého hedvábí, který tam zavál noční vítr.

„Jsi dost obratný na takovou práci,“ konstatovala, když si změřila jeho drobnou postavu.

Mohamed ihned vylezl na strom, dovedně, jako při všem, co dělal, vymotal hedvábí a za chvíli je neporušené přinesl rozradostněné ženě. Ta neskrblila odměnou.

Bohatě ho obdařila jídlem i pitím, takže mu dokonce i zbylo a mohl si je vzít s sebou.

Proto když se vydal na další cestu, poděkoval Nejvyššímu z celého srdce a ke svým slovům díků připojil na způsob žalmů zpěv chvály:

„Veliký je Hospodin,

nesmírně veliký a vznešený!“

A přesto není nikdo tak nepatrný,

aby se nestal jeho nástrojem,

když o to žádá.

Veliký a vznešený je Pán!

A přesto myslí na nepatrné lidi

a pomáhá jim i v nejmenší nouzi.

Dává dříve, než tito lidé vysloví prosbu,

neboť jeho milosrdenství nezná mezí.

Chvalte ho všichni tvorové, které stvořil!

Veškerým svým konáním děkujte Nejvyššímu,

protože jste příliš maličcí,

než abyste směli myslet na sebe.

Obraťte svou mysl k Bohu a děkujte mu!“

Stále znovu zpíval Mohamed svůj žalm, který mu dělal radost. Náhle potkal honce oslů.

„Poslouchej, ty malý zpěváku, kampak jdeš?“ Honec jej oslovil tak dobromyslně, že mu Mohamed ihned prozradil:

„Do nejbližšího města na východě!“

„Tak nasedni, můj osel tě pěkně ponese a tvůj zpěv mi ukrátí cestu. Zazpívej ještě tu píseň, co jsi právě zpíval.“

„Pane a Bože, děkuji ti!“ zvolal chlapec. „Byl jsem unavený, ale nechtěl jsem ti to říci, protože jsi mne právě nasytil! A teď mi opět dáváš dříve, než jsem tě prosil!“

A radostně zazpíval svou píseň chvály a zpíval ji dokonce dvakrát v díku a celý šťastný.

Honci oslů se zalíbil živý chlapec a byl by ho rád měl u sebe. Možná hledá nějakou službu, a kdyby si ho vzal k sobě, bylo by oběma pomoženo.

„Ke komu máš ve městě namířeno?“ zkoumal. „Dobře to tam znám a mohu tě zavést až na místo.“

Mohamed chvilku uvažoval. Má prozradit, ke komu chce jít? Ale konečně někoho se musí zeptat, takže proč by se nezeptal tohoto přívětivého muže. Proto klidně řekl:

„Jdu ke zbožnému bratru Cyrilovi.“

„K bratru Cyrilovi? Toho samozřejmě znám,“ přiznal muž. Viděl, jak jeho naděje mizí. „A co u něho chceš?“

„Jsem k němu poslán, on ví proč.“

To se muži zdálo nějak nejasné, takže vyzvídal dál:

„A odkud jdeš?“

Mohamed bez ostychu uvedl jméno kláštera. Honec si myslel, že chlapec je klášterní žák, který tudy jde z opatova příkazu. Takového nesmí nikdo zlákat z jeho cesty.

Vesele si povídal s Mohamedem a ukázal mu město vynořující se na obzoru. Navečer tam také bezpečně dorazili. Pak mu popsal cestu ke zbožnému bratrovi a srdečně se rozloučili.

MOHAMED byl rád, že po dlouhé jízdě může zase jít pěšky. V dobré náladě procházel ulicemi a uličkami, až dorazil k bráně, kterou mu honec popsal. Několikrát zaklepal, ale marně. Pokusil se bránu otevřít, byla však zavřená.

„Bůh mne sem přece neposlal proto, aby mě nechal stát před zavřenými dveřmi,“ prohodil polohlasně.

V té chvíli na něho kdosi vlídně zavolal:

„Chlapče, co pohledáváš na místě odpočinku mrtvých?“ Mohamed se lekl. Mrtvé rušit nechtěl.

„Hledám zbožného bratra Cyrila,“ řekl trochu zaraženě.

„Tak přejdi na tuto stranu ulice,“ ozval se hlas.

Ze dveří protějšího domku vyšel statný děd s přívětivýma očima.

„Tento domeček by nikdo nenašel, kdyby nestál u velké brány,“ vysvětloval. „Když mě chce navštívit někdo cizí, lidé mu vždycky popíší cestu k této bráně. To stačí.“

„Takže ty jsi zbožný bratr Cyril?“ ujišťoval se Mohamed, který pocítil ke starci důvěru.

„Ano, jsem a ty budeš zřejmě Mohamed, můj nový žák, který mně byl shůry zaslíben.“

Chlapec byl tak přemožen vším, co teď opět prožíval, že místo, aby se nějak vyjádřil, zanotoval svůj děkovný žalm. Když skončil, přistoupil k bratrovi a čekal, co mu poví.

Cyril se usmíval:

„To mně přiletěl do domu veselý zpěváček! Buď vítán, Mohamede. Když budeš vždycky tak zpívat a chválit Boha, budeme dobrými přáteli.“

Přijal ho k sobě do domu a vyučoval ho v lásce a dobrotě pět let. Pro Mohameda neexistoval problém, který by s ním Cyril neluštil. Často museli oba nad něčím dlouho přemýšlet, nebo poprosit o vyšší pomoc, ale vždy nakonec problém vyřešili a oba při tom získali.

Během prvního roku vyprávěl Mohamed na Cyrilovo přání o událostech svého dosavadního života. Při vyprávění ho napadla myšlenka, že by se Abú Tálib mohl znepokojovat zmizením svého synovce. Rychle se však uklidnil, když si řekl:

„Poslal mě sem Bůh a jistě také najde prostředky a cesty, aby Abú Tálibovi podal zprávu o tom, kde pobývám, pokud o tom má vědět.“

Když se blížil pátý rok ke konci, požádal Cyril chlapce, který mezitím vyrostl ve statného mladíka, aby ho doprovodil na krátkou cestu.

V jednom přímořském městě se připravovalo velké shromáždění, na kterém se měly projednávat potřeby lidu. Cyril považoval za užitečné, aby mladíka přivedl na shromáždění.

Po namáhavé cestě dorazili s dostatečným předstihem do města, takže mladík, který byl poprvé u moře, měl ještě dost času je pozorovat a dopřát si nádherného pohledu na ně. Cyril zcela správně předpokládal, že Mohamed nebude mít zpočátku zájem o nic jiného.

V den shromáždění se včas vypravili na určené místo. Tam se už hemžila pestrá směs lidí. Zdálo se, že se zde shromáždili lidé z mnoha zemí a kmenů.

Cyril se u jednoho z účastníků stojících kolem zajímal o to, kdo má dnes promluvit k lidu. Dověděl se, že to bude Arab Tálib ben Muttalib, velký přítel všech kmenů. Bodrého bratra Cyrila těšilo, že Mohamed uslyší hned napoprvé tak proslulého muže. Jméno řečníka mu ale nic neříkalo.

Vybral si místo, kde bylo nejen dobře slyšet, ale i vidět. Při všeobecné oblibě, jíž se v tomto kraji těšil, mu je nikdo neupíral.

Příchod řečníka ohlásil bouřlivý jásot. Dav se rozestoupil, aby mu umožnil dostat se na pódium, odkud měl mluvit.

Mohamed zvědavě vyhlížel řečníka – a náhle před sebou spatřil svého strýce!

To tedy bylo utajované Abú Tálibovo zaměstnání! Byl lidový řečník. Co asi bude vykládat davu? Jinoch, celý bledý vnitřním napětím, stál a naslouchal.

Chtěl vnímat všechno, nejen mluvená slova, ale mnohem více smysl, který se v nich a za nimi skrýval.

Divil se. To byl úplně jiný Abú Tálib než ten, jehož znal. Spadlo z něho jeho neobratné jednání a díky podmaňujícímu vlivu, který měl na okolí, lidé zapomněli na jeho zmrzačené tělo.

Nepromluvil zbytečné slovo. Každé slovo mělo smysl a význam a každé uchvátilo posluchače svou strhující mocí. Nepoužíval posuňky, jak to měli ve zvyku jiní řečníci. Stál tady navenek úplně klidný, ale jeho oči planuly, sršely blesky nebo se zastíraly. Mluvily svou vlastní řečí.

Toho všeho si Mohamed všiml dříve, než byl schopen vnímat slova. Abú Tálib vykládal, že v různých částech země, roztroušení daleko za hranicemi el-Arabu, bydlí Arabové, kteří se musí sklánět před cizím panstvím.

Přerušily ho souhlasné výkřiky. Na chvíli umlkl. A opět zaburácel jeho hlas. Přesvědčoval lidi, že tito Arabové se musí spojit v jediný celek, aby pak byli velcí a mocní.

To byl smysl jeho řeči, kterou doprovodil mnoha příklady a vyzdobil působivými obrazy.

Pak vyzval posluchače, aby se vyjádřili k tomu, co řekl. Každou námitku vyvrátil pohotově a jistě. Vtom jakýsi vznešený muž prohlásil:

„Zde v Sýrii tvoří přes polovinu obyvatelstva Arabové. Když se spojíme s mateřskou zemí, přestane Sýrie existovat!“

„A bylo by jí škoda?“ podotkl Abú Tálib.

Jeho slova působila jako rána bičem. Strhla se opravdová bouře.

„Myslíš si snad, Tálibe ben Muttalibe,“ volali muži, „že můžeme provádět výboje bez války a že máme prostě spolknout okolní země?“

„Kdyby to bylo k dobru naší země, pak ano,“ prohlásil řečník.

„Nevěřte mu, je to žid!“ ozval se náhle vřískavý hlas.

Přítomní muži obrátili hlavu směrem, odkud zazněla tato slova. Stál tam kněz fetišista s obličejem zkřiveným vášní.

„Chce získat ostatní národy pro svého Boha a donutit je k poslušnosti! To nemůžeme trpět. I já jsem věrný syn Arábie, ale právě proto nechci, aby byla vydána židům.“

„Mýlíš se, knězi,“ pronesl Abú Tálib klidným hlasem. „Narodil jsem se sice židovským rodičům, ale poznal jsem, že je důležitější pomoci národu na zemi k velikosti, štěstí, jednotě a síle, než vzývat neviditelného Boha, kterého možná ani na onom světě nebudeme moci vidět.“

„Zadrž, rouhači!“

Tato slova se pronikavě rozlehla celým prostorem. Každý je musel slyšet.

Řečník zbledl. Proti němu stanul jeho synovec považovaný za mrtvého, který mezitím vyrostl v kvetoucího jinocha a o němž mu mniši před několika roky řekli, že se má stát hlasatelem pravdy. Přepadl ho strach.

Když se tehdy Abú Tálib chtěl na zpáteční cestě podívat na Mohameda, opat mu oznámil, že chlapec podlehl zlé nemoci. Strýc o tom hodně přemýšlel. Jestliže Bůh dovolil, aby zvěstovatel pravdy zemřel, příliš mu nezáleží na tom, aby byla pravda hlásána!

To bylo poprvé, co jeho víra zakolísala. Abú Tálib tak dlouho hloubal a pochyboval, až odhodil všechny myšlenky na Boha a na Božské. Od té doby mohl mnohem snadněji mluvit k lidu. Ještě nikdy se mu nepřihodilo to, co dnes.

Mohamed však volal dál:

„Ten neviditelný Bůh, kterého Abú Tálib popírá, i když se dříve k němu modlil, je mezi námi! Všechny nás stvořil, a proto je také naším pánem. Podivuhodně vede lidi, kteří v něho věří. Já to vím, vždyť jsem to sám prožil.“

Ve shromáždění zavládl velký neklid.

„Co je to za mladíka, který se opovažuje mluvit na shromáždění mužů?“ volali někteří účastníci rozhořčeně, zatímco druzí dávali nepokrytě najevo souhlas s tím, co Mohamed vyslovil.

Beztak již rozrušené mysli se rozpálily. Došlo k násilnostem a celé shromáždění skončilo prudkou rvačkou. Městská stráž musela zakročit a rozehnat jeho účastníky, kteří na sebe začali útočit noži.

Abú Tálib zmizel s několika svými přívrženci dříve, než došlo k pranici. Cyril donutil Mohameda, aby rovněž opustili místo. Mladík pochopil, že nic jiného nezbývá. Byl rozechvěný tím, co se stalo, a bolelo ho, že strýc, na kterém kdysi lpěl celou duší, tak hluboce klesl.

Cyril tvrdil, že Mohamed měl raději mlčet, ale nemohl mu to vytýkat. Proto nic neříkal a nechal mladíka, ať se zabývá svými bouřlivými myšlenkami. Mohamed cítil jeho rozladěnost a vyhýbal se tomu, aby na něho promluvil.

Mlčení trvalo už několik dní. Sice si na ně zvykli, ale oba cítili, že na další soužití tímto způsobem není ani pomyšlení.

Zatímco Cyril uvažoval, jak by se měl k mladíkovi opět přiblížit, aby si příliš nezadal, našel Mohamed jediné řešení v rychlém rozloučení. Co tady konečně ještě chce? Naučil se všechno, co ho Cyril mohl naučit.

Chtěl se vydat do světa a vydělávat si tak dlouho na živobytí, až přijde čas, kdy začne působit jako nástroj Nejvyššího.

Dříve si vždy představoval, že po uplynutí určité učební doby se bude moci vrátit do svého otcovského paláce a žít životem bohatých lidí. On sám byl totiž dědicem, ne jeho strýc, jemuž jako druhému synovi připadl jen malý podíl. Po tom, co se nedávno přihodilo, ale považoval za zcela vyloučené, aby se ještě někdy se svým strýcem setkal. Postaví se proto na vlastní nohy. Je to jistě také vůle Boží.

Večer oznámil udivenému Cyrilovi, jak se rozhodl. Cyril k tomu nechtěl dát souhlas. Mohamed se však nedal zviklat a  ubezpečil bratra, že zítra ráno odcestuje. Poděkoval mu za všechno, co mu duševně i pozemsky daroval. Při děkování změkl. Dřívější náklonnost žáka k učiteli se opět probudila a ulehčila oběma rozloučení.

V NOCI měl Mohamed vidění. Spatřil Abú Táliba, jak jde úzkou uličkou města a mizí ve zchátralém domku. Jakýsi hlas zvolal:

„Mohamede, vyhledej svého strýce! Potřebuje tě!“

V mladíkově duši se probudil vzdor. To tak, ještě aby běhal za odpadlíkem! Když si ale uvědomil, že to byl hlas světlého posla, který mu dal tento příkaz, roztálo jeho rozhořčení a podrobil se. Přestože neznal uličku, kterou spatřil ve vidění, spolehl se na své vedení a zamířil do města.

Věnoval se svým myšlenkám, takže mu cesta nepřipadala dlouhá. Došel k prvním domům města dříve, než očekával. Náhle uviděl hořce plačícího chlapce. Stoupl na ostrou střepinu a zranil si tak těžce nohu, že nemohl udělat ani krok. Mohamed mu zavázal ránu a chystal se, že ho ponese.

„Můžeš mi ukázat, kde bydlíš?“ požádal chlapce, jehož důvěra rychle rostla.

„Ano, vždycky ti ukážu, za který roh máš zahnout. Za chvilku budeme u našeho domu. Jakou bude mít maminka radost, že se konečně vrátím domů!“

Vyšlo najevo, že chlapec strávil celou noc venku, protože když se pokusil jít, rána ho příliš bolela.

„Už jsme blízko našeho domu!“ zvolal náhle.

Mohamed se rozhlédl kolem sebe a poznal ulici, kterou viděl v noci. Opět si uvědomil sílu vedení, jemuž podléhal. Vyvolalo to v něm takový pocit díků, že musel ulevit svému srdci.

Posadil udiveného chlapce na zem, pozvedl ruce a poděkoval Bohu z hloubi duše. Potom vzal svého chráněnce znovu do náruče a vůbec se nedivil, že ho skutečně zavedl k domu, který již znal.

Z domu vyběhla uplakaná žena, ujala se chlapce, kterého už oželela jako mrtvého, a požádala Mohameda, aby byl jejím hostem. Tak se dostal bez námahy do domu, do něhož si přál vstoupit. Opět poděkoval z celé duše:

„Pane, děkuji Ti!“

Matka uložila chlapce na lůžko a láskyplně ho ošetřila. Pak se obrátila ke svému hostu a pomocníkovi, poděkovala mu a připravila jídlo. Zatímco Mohamed tišil hlad, zeptal se ženy, jestli pod její střechou pobývá ještě nějaký jiný host.

Žena to popřela. Mohamed se na ni pronikavě zadíval. Začervenala se a přiznala:

„Na krátkou dobu jsem k sobě vzala nemocného příbuzného.“

„Podívejme, takže jsme také příbuzní,“ prohodil Mohamed se smíchem. „Abú Tálib je totiž můj strýc.“

Žena polekaně pohlédla na smějícího se mladíka.

„Nevyslovuj to jméno, příteli,“ naléhavě ho prosila. „Člověka, o kterém mluvíš, hledají pochopové. Proto se ukryl tady, v jednom z nejchudších obydlí, kde ho určitě nebude nikdo hledat. Odkud víš, že je u nás?“

„Vím to,“ sdělil jí Mohamed, „a musím s ním mluvit. Požádá tě o to sám, když mu povíš, že je zde Mohamed z Mekky.“

Žena odešla. Za chvilku se vrátila a kývala na hosta, aby ji následoval. Vedla ho po příkrých schodech nahoru a zůstala stát u jedněch dveří. Vybídla Mohameda, aby šel dál, a seběhla dolů.

Mladík na sebe nijak neupozornil a vstoupil přímo do dveří. Našel Abú Táliba, jak leží na nuzném lůžku. Byl skutečně nemocný a velmi přepadlý. Když spatřil synovce, jehož předtím pokládal za mrtvého, zachvěl se strachem.

„Co ode mě chceš, Mohamede, ty posle Všemohoucího, proti kterému jsem mluvil?“ vysoukal ze sebe třesoucím se hlasem.

Mladíka přešel hněv. Naplněn soucitem přistoupil k nemocnému strýci a řekl:

„Pán mi poslal příkaz, abych tě vyhledal, že mne potřebuješ.“

Abú Tálib se rozplakal.

„Tak dobrotivý je Všemohoucí ke mně nehodnému!“ volal znovu a znovu. Nemohl pochopit tolik milosrdenství.

Mohamed se nijak nesnažil, aby mu toto pochopení ulehčil. Začal pečovat o strýcovy pozemské potřeby. V kapsách jeho oděvu našel peníze a za ně nakoupil potřebné věci. Zlepšil pak jeho lůžko a připravil nápoj na spaní.

Když Abú Tálib usnul, odešel Mohamed ke zraněnému chlapci. Našel ho, jak pohodlně odpočívá na lůžku.

„Zazpívej ještě jednou tu krásnou píseň, kterou jsi zpíval na ulici, maminka by ji ráda slyšela,“ poprosil jej chlapec.

Mohamed zapěl svůj žalm a radoval se z toho. Ženě stékaly po tvářích proudy slz.

„Ty jsi žid, příteli?“ zajímalo ji.

Dříve než se mohl Mohamed vyjádřit, svěřila se mu, že i ona je židovka, ale že se provdala za uctívače fetišů. Ze začátku jí to bylo lhostejné, teď však touží opět slyšet o Bohu.

A Mohamed vyprávěl o Bohu Židů to, co věděl. Všichni tři zapomněli na ubíhající čas. Mohamed hovořil také o Mesiáši, který přišel, ale jehož poznalo jen málo lidí. Zmínil se i o smrti Syna Božího na kříži. V jeho slovech byl stín hořkosti jako vždy, když o tom mluvil. Lítostí nad zavražděním Syna Božího se mu sevřelo srdce.

Dveře se tiše otevřely, a zrovna když Mohamed začal mluvit o Mesiáši, vstoupil do místnosti Abú Tálib. Aniž si ho kdo všiml, posadil se u dveří na podlahu a naslouchal synovcovu dojemnému líčení.

Tak ho přemohlo, že se rozvzlykal a tím na sebe upozornil. Dovedli ho k židli a domlouvali mu, Abú Tálib však přiznal svou velkou vinu vůči Bohu.

„Můžeš to ještě napravit, Abú Tálibe,“ pronesl Mohamed živě. „Staň se hlasatelem Boha. Jdi a zvěstuj ho, jako jsi ho až dosud popíral.“

„Lid mě už nebude chtít poslouchat, když jsi rozbil mé shromáždění,“ vzlykal strýc.

„I když nebudeš moci mluvit k velkým zástupům, začni v malém,“ prohodil bezstarostně Mohamed. „Věř mi, že doba ještě není zralá pro tvé plány. Napřed musíme dát lidem něco nového a dobrého, a teprve pak od nich budeme moci požadovat, aby odložili to, co je staré.“

„A kdy to budeme moci udělat? Jak by se to mělo provést?“ povzdechl si Abú Tálib malomyslně.

„Jakmile budu dost starý, abych se mohl stát nástrojem Božím!“ prohlásil Mohamed.

Mluvili ještě o různých věcech a nakonec se vydali do Abú Tálibova útulku, aby tam strávili noc. Příští den si strýc přál vědět, jak si Mohamed představuje nejbližší budoucnost.

„Odvezu tě do Mekky,“ slíbil mladík naplněný důvěrou. „Tam budeš v bezpečí.“

„To je pravda,“ přisvědčil Abú Tálib. „Jen cestou tam a tady ve městě mi hrozí nebezpečí.“

„To překonáme,“ zvolal Mohamed, jehož toto dobrodružství lákalo.

Po poradě s paní domu najali silného osla s pohodlným sedlem, jaké používaly k jízdě ženy. Abú Tálib se musel převléknout do ženských šatů a zastřít si obličej hustým závojem.

Mohamed vedl osla. Tak se dostali bez překážky z města a také po celé dlouhé cestě se jim nic nepřihodilo. Až v blízkosti Mekky si Abú Tálib vyměnil oblečení, protože považoval za hanbu, kdyby měl v ženských šatech vejít do paláce předků.

Mohamed měl radost, když opět uviděl místa svého dětství, kde ho uctivě zdravili staří služebníci, především Mustafa. Pokládali ho za svého pána a dědice. Zajímalo ho, co dělá Sára, a dověděl se, že už není mezi živými.

Několik dní Mohamed odpočíval. Pak zašel k Abú Tálibovi a oznámil mu, že se chce sám starat o své živobytí. Očekával strýcovu námitku, že to nemá zapotřebí, protože mu patří celé bohatství po otci. Také se na to v duchu připravil, ale ukázalo se, že se mýlil.

Abú Tálib ho požádal, aby u něho zůstal jako host. Je zde přece dost majetku, aby z něho mohli být oba živi.

Tento způsob strýcova myšlení Mohameda tím více utvrdil v jeho rozhodnutí osvobodit se od všeho. Věděl, že až ho zastihne Boží volání, musí stát na vlastních nohou.

„A co hodláš dělat?“ zkoumal Abú Talib, který měl nevědomky radost, že mu Mohamed tak usnadňuje, aby majetek, na němž tolik lpí, zůstal jeho vlastnictvím.

„Chci se stát obchodníkem, jako jím byl přede mnou můj otec,“ prozradil mu mladík. „Mé kontakty s obchodními příručími a znalosti, které jsem si jako dítě osvojil v krámech, mi pomohou, abych si rychle zvykl. Je to stejně jen na přechodnou dobu,“ dodal.

UŽ NAZÍTŘÍ opustil otcovský palác, aby si hledal zaměstnání. Navštívil jednoho z otcových přátel a ten ho radostně přijal.

Věděl také hned o místě, kde by mohl Mohamed nastoupit, jestliže chce být opravdu obchodníkem. Nedávno zde zemřel jeden obchodník s klenoty a mladá vdova po něm chce vést obchod dál. Hledá mladého muže s dobrými mravy jako pomocníka ke svým obchodním příručím. To by bylo místo vhodné pro Mohameda.

„Nejsem na to příliš nezkušený?“ zapochyboval mladík.

Otcův přítel prohlásil, že ne. Vdova Chadídža hledá právě někoho, koho by mohla sama seznámit se zvláštním charakterem svého obchodu. Sama rozumí obchodu velmi dobře, protože vypomáhala manželovi. Je bezdětná a může veškerý svůj čas věnovat klenotům.

„Je židovka?“ zkoumal Mohamed dál.

O tom mu ale otcův přítel nemohl nic sdělit.

A protože mu dodal odvahu, Mohamed se rozhodl, že vdovu hned navštíví a podívá se, jaká je situace.

Sklad a prodejna byly v témže domě v jedné z nejlepších ulic Mekky. Protože otcova prodejna nebývala v paláci, ale na opačném konci města, Mohamed se tam zřídkakdy dostal.

Přesto když vstoupil do tohoto obchodu, okamžitě poznal velký rozdíl. Tady panoval obchodní ruch, který byl zaměřen jen na vydělávání peněz, kdežto u jeho otce se obchodovalo pro krásu předmětů samých. Abdalláh obchodoval pouze s vybranými drahokamy a drahým zbožím. Zde sice bylo také takové, ale zastrčené mezi spoustou laciného, méněcenného braku.

Mohamed si mimoděk v duchu řekl:

„Jestlipak se duše této ženy podobá prodejně? A pokud ano, stojí za to hledat v ní ušlechtilou perlu?“

Sám se podivil této myšlence, která jako by k němu odkudsi přiletěla.

Když přednesl jednomu z obchodních příručích prosbu, že by rád mluvil s paní Chadídžou, příručí ho požádal, aby chvilku počkal.

Zatímco stál skromně u stolu a prohlížel si vystavené zboží, cítil, že na něho kdosi hledí planoucíma očima. Nevěděl, komu oči patří, až si konečně všiml, že se závěs v pozadí mírně pohnul.

Toto tajné pozorování mu připadalo tak zvláštní, že se musel tiše zasmát.

Vtom se závěs rozhrnul a do prodejny vešla mladá, kvetoucí žena. Houpavým krokem přistoupila k mladíkovi, jehož rysy už opět měly obvyklou vážnost.

„Proč ses před chvílí smál?“ vyhrkla Chadídža místo pozdravu.

Svými slovy vyvolala znovu úsměv na jeho tváři.

„Představil jsem si, jak mne kdosi za závěsem pozoruje, aby zjistil, jestli jsem poctivý člověk,“ přiznal otevřeně.

Namalované tváře ženy polil žhavý ruměnec. Tvářila se ale jakoby nic a prohodila:

„Nemysli si, i ty budeš často stávat za závěsem a pozorovat kupce, pokud jsi ke mně přišel opravdu s úmyslem pomáhat mi v obchodě.“

Mohamed mlčel. Co na to měl říci? Žena ho odpuzovala a přitahovala zároveň. Mohlo jí být asi čtyřiadvacet let, takže byla o téměř deset let starší než on, a přesto cítil převahu na své straně.

Mlčel, a tak se opět ujala slova:

„Chceš u mě nastoupit a pomáhat mi při prodeji a nákupu?“

„Přišel jsem kvůli tomu, abych tě o to požádal,“ pronesl Mohamed váhavě. Příručí se mezitím vzdálili do skladu, takže oba osaměli. Mohamed pokračoval:

„Měl jsem v úmyslu ti sdělit, že vlastně nemám žádné obchodní znalosti, přestože byl můj otec obchodníkem. Teď ti ale raději hned řeknu, že na to, jak je vedená tato prodejna, nejsem zvyklý. Bylo by mi zatěžko zde působit.“

Vdova udiveně poslouchala, co jí Mohamed vykládá.

„Uvědom si, že jsem během posledních dní odmítla téměř třicet mladých lidí, kteří mě naléhavě prosili, aby tady směli pracovat. A ty, nejmladší ze všech, se opovažuješ mi říci, že se ti můj obchod nelíbí. Nevolala jsem tě, takže můžeš jít, odkud jsi přišel.“

Mohamed se bez slova otočil a zamířil ke dveřím. To však nebylo ženě vhod. Čekala prosby a byla připravená je splnit, protože mladík se jí líbil. Cosi v jeho zevnějšku a chování ji přitahovalo. Když ho ale chce udržet, musí jednat rychle. Už jen několik kroků ho dělilo od ulice.

„Hola, slyšíš?“ zavolala na něho hlasitěji, než bylo nutné. „Vždyť jsi mi ještě ani neprozradil, kdo jsi a odkud pocházíš?“

„Když mne posíláš pryč, je zbytečné o tom dál mluvit,“ utrousil Mohamed a mířil dál k východu.

„Kdo ti řekl, že tě posílám pryč?“ zlobila se žena. „U mě se váží drahokamy, a ne slova. Kdo je tak mladý jako ty, nesmí být těžkopádný.“

„To jsem si mohl myslet, že tvá slova se vždy neshodují s tvými myšlenkami,“ uklouzlo Mohamedovi.

„Jakou poznámku jsi to zase pronesl?“ divila se žena vábená proti své vůli.

Mohamed chvilku váhal, pak pohodil hlavou, jak bývalo v rozhodujících okamžicích jeho zvykem, a prohlásil:

„Kdo pokrývá svou tvář, kterou dostal od Stvořitele, ten zahaluje také své myšlenky, jež se rodí v jeho nitru.“

Znovu se zlobila. Přesto viděla, že mladík je úplně jiný než všichni, které zatím poznala. Kdyby tak mluvil vždycky, bylo by docela zábavné mít ho u sebe.

„Můžeš u mě dostat práci,“ svolila milostivě a očekávala vřelý dík.

Mohamed chvilku váhal a potom se vyjádřil:

„Zkusím, jestli snesu tvůj obchod, ba i tebe. Obojí není to pravé!“

Litovala svého rozhodnutí. Chtěla svá slova vzít zpět, vtom ale do prodejny vstoupil kupec a musela věnovat pozornost jemu. Muže bylo těžké uspokojit. Ze všech stran mu snášela věci na výběr.

Mohamed rychle postřehl, co si muž přeje, a podal to Chadídži tak samozřejmě, jako by mu celý obchod patřil. Muž koupil víc, než měl původně v úmyslu, a žena poznala, že získala velmi zdatného pomocníka.

V radosti nad dobrým obchodem zapomněla na urážlivá slova. Obrátila se živě k Mohamedovi a vyzvídala:

„Jak se jmenuješ? Odkud jsi?“

„Jsem Mohamed ben Abdalláh. Můj otec byl obchodník s klenoty.“

Žena na něho pohlédla celá udivená. Syn nejváženějšího rodu k ní přišel jako pomocník! Je to možné? Když Mohamed viděl její údiv a její pochybnosti, navrhl jí:

„Můžeš se o mně informovat u Ibrahíma ben Júsufa. Poslal mě k tobě.“

„To není potřeba,“ ozval se hluboký hlas tohoto muže, který právě vstoupil do prodejny.

Potěšilo ho, že se oba už domluvili, a navrhl Mohamedovi, aby si sem dal přinést svoje věci, jestliže je bude potřebovat. Mladík pochopil, že přítel jeho otce chce zůstat s vdovou o samotě, a odešel.

Když opustil prodejnu, požádal Ibrahím ženu, aby mu sdělila, jak se jí líbí její nový pomocník. Přiznala, že ještě neví, jak ho posuzovat. Zdá se, že je velmi dobře vychovaný, ale mluví velmi nelíčeně.

Sotva se tak vyslovila, napadlo ji Mohamedovo přirovnání. Opět téměř litovala, že přijala tohoto bystrého pozorovatele. Ibrahím jí domlouval, aby měla radost, protože lepšího pomocníka by asi nezískala.

Že mladík chce raději snášet příkoří a osamostatnil se, než aby zahnal zmrzačeného strýce, mu slouží jen ke cti. Také jinak je o Mohamedovi slyšet jen to nejlepší a jistě bude brzy její oporou.

TAK ZŮSTAL Mohamed u vdovy a zvykal si na to, že je obchodníkem. Své povinnosti bral vážně a velmi mu prospělo, že získal výborné vzdělání v chrámové škole. Zejména v počtech měl nad svou paní převahu.

Velmi brzy mu přenechala celý prodej, pozorovala ale leccos nového. Bylo jí nápadné, že přímo vášnivě nabízí a prodává laciné, nepravé zboží. Zvykl si už na nepravé věci a naučil se je oceňovat?

Jednou večer, když zjistila, jaké množství takových předmětů bylo úplně vyprodáno, se o tom žertem zmínila.

„Že jsem se naučil oceňovat nepravé zboží? Ten brak?“ namítl pohrdavě. „Ne, Chadídžo, jen jsem to vyklidil, abych měl místo pro lepší zboží.“

„Ty už nechceš objednat další zboží tohoto druhu?“ vyzvídala téměř úzkostlivě. „Můj manžel vždycky říkal, že laciné zboží láká kupce.“

„O takové kupce, kteří se tím dají zlákat, není co stát. Věř mi, Chadídžo, že tvůj obchod bude mít větší cenu a budou jej vyhledávat vznešenější zákazníci, když budeš prodávat jen hodnotné a pravé zboží.“

Pomalu, jen velmi pomalu se Mohamedovi podařilo o tom ženu přesvědčit.

Kdo se po třech letech podíval do obchodu, našel jej úplně změněný. Nabízeli zde ke koupi jen vybrané předměty, všechno nepravé zmizelo.

Největší změnu však zaznamenala majitelka. Na jejím obličeji nebylo ani stopy po líčidle a pudru, šaty měla prosté, ale vkusné. Jen její živé, neuhlazené pohyby stále ještě prozrazovaly, že není urozeného rodu. Také její hlas začal trochu skřípat, když se rozzlobila.

Její vztah k sotva osmnáctiletému pomocníkovi byl zvláštní. Někdy se zdálo, jako by se bála jeho otevřeně vyslovovaných výtek. Stal se neomezeným pánem celého obchodu, a co řekl, to platilo. Příručí i sluhové k němu měli úctu, i když byl o tolik mladší než oni. Viděli v něm vzor poctivosti, věrnosti a vlídnosti.

Zároveň se zbystřil jeho pohled. V prvním roce přišel do prodejny zákazník a paní ho sama obsluhovala, zatímco Mohamed jí přinášel zboží. Náhle uchopil muže za ruku a polohlasně, ale určitě ho vyzval:

„Polož hned na stůl ty perly, které jsi právě vzal!“

Chadídža se ulekla. Jak to jen mohl Mohamed vyslovit, když byl vzadu v prodejně a neměl možnost něco pozorovat!

Muž se vztekle ohradil:

„Okamžitě mě pusť! Jak se opovažuješ dotknout se mě?“

„Nepustím tě, dokud perly nebudou v rukou Chadídži.“

„Nemám žádné perly.“

Mohamed sáhl do mužova pláště a vytáhl šikovně zhotovený pytlík. Kromě právě ukradených věcí v něm byly ještě i jiné věci. Usvědčený zloděj se bránil. Chadídža ale poslala pro stráž a ta ho přemohla a odvedla.

Zatímco rozrušená žena se neustále vracela k této příhodě, Mohamed pouze poznamenal:

„Vidíš, že to u mne jde i bez té dírky v závěsu.“

Jak horlivě Mohamed pracoval pro rozvoj obchodu během prodejní doby, tak pravidelně se uzavíral ve své místnosti, když byla prodejna uzavřena. Všechny žádosti paní, aby u ní jedl nebo s ní chodil na návštěvy, odmítal.

„V rodinách, ve kterých jsem vyrůstal, se muži vždy drželi stranou žen,“ pronesl vážně. „Ne proto, že by se pokládali za lepší, ale proto, že v ženách ctili něžnější bytosti. I já to tak chci dělat.“

Chadídža by ráda věděla, čím se Mohamed zabývá ve svých volných chvílích, ale on sám o tom nikdy nemluvil a veškeré vyptávání bylo marné.

Jednoho dne ho narychlo zavolali k jeho strýci, který mu chtěl sdělit něco důležitého. Zpráva byla tak naléhavá, že Mohamed opustil svou komnatu a nestačil skrýt, na čem pracoval.

Chadídža vklouzla dovnitř. Byla hořce zklamaná, když našla listy papíru popsané značkami, které nemohla rozluštit, protože písmo bylo hebrejské. Alespoň se ale dozvěděla, že se zabývá nějakým studiem.

Inu, zatím je mladý, takže se může klidně ještě několik roků takhle bavit!

Když Mohamed dorazil k Abú Tálibovi, zastihl ho ve velkém vzrušení. Ucházel se o velmi zámožnou vdovu a ta ho vyslyšela! Jemu, mrzákovi, se má přece ještě dostat štěstí, o kterém si myslel, že je mu navždy odepřeno.

Podle práva byl Mohamed hlavou rodiny a musel dát svolení k sňatku, jinak by byl neplatný. Abú Tálib se chvěl strachem, protože Mohamed by mohl při této příležitosti odhalit, že mu dosud zadržoval jeho dědictví po otci.

Kdyby teď mladík požadoval svůj dědičný díl, Abú Tálibovi by zbyl nepatrný majetek. Pravděpodobně by ke sňatku nedošlo.

Mohamedovi připadalo, jako by se díval oknem do strýcova srdce, a bolelo ho, že tak zoufale lpí na penězích. Považoval za nesprávné mlčky k tomu přihlížet, a kromě toho by stav nejistoty pro Abú Táliba nikdy neskončil. Proto klidně řekl:

„Strýče, dávám ti rád svolení k sňatku. Sám totiž musíš nejlépe vědět, jestli ti přinese štěstí. Jako svatební dar ti dávám všechno, co jsi zatím se strachem považoval za svůj majetek. Jedině tento palác se vším, co k němu patří, vyžaduji pro sebe. Je to velmi málo ve srovnání s bohatstvím, které ti ode dneška bude právoplatně patřit. Pouze tě prosím, abys tu svou vdovu nepřiváděl do tohoto domu.“

„Ona má vlastní krásný palác, kde budeme beztak bydlet, Mohamede. Až se příští měsíc vystěhuji, můžeš tady v klidu hospodařit.“

O tak bohatém obdarování nepadlo ani slovo! Strýc necítil stud, že ho Mohamed prohlédl! Jen ulehčení, že všechno hladce prošlo. Mohamed se ještě dlouho nemohl zbavit tísnivého dojmu, který v něm vyvolala tato úžasná chtivost vlastnit peníze. Zdálo se, že Abú Tálib má dvě duše – jednu špatnou a druhou velmi dobrou. Která z nich získá navrch?

Po Abú Tálibově sňatku se Mohamed vrátil do svého otcovského paláce a žil tam obklopen sluhy podléhajícími rozkazům věrného, starého Mustafy, který svého pána nade vše miloval.

Ve dne mladík působil v prodejně Chadídži, jakmile ji však zavřeli, odcházel do své vlastní říše. Zřídka se stýkal s lidmi stejného věku a ani po tom netoužil.

Jednoho dne se v něm probudila touha po cestování. Zásoby perel a drahokamů se povážlivě tenčily a bylo nutné opatřit nové. Požádal vdovu, aby mu svěřila nákup. Uznala, že by tuto záležitost nemohla svěřit lepším rukám, a ráda souhlasila.

VYJEL co možná nenápadně, doprovázeli ho jen dva věrní sluhové. Nejdříve chtěl navštívit Jathrib ležící na sever od Mekky. Bylo to největší obchodní město v celé Arábii, kde se v určité době shromažďovali obchodníci z různých končin a věnovali se obchodování. To ho vábilo.

Dojel v pravý čas. Rozlehlé sály, které město vybudovalo za tímto účelem a které otevíraly shromážděným obchodníkům své brány jen třikrát do roka, naplňoval živý ruch.

V prostém oděvu se vmísil mezi přítomné muže.

Pestrý obraz, který se mu naskytl, ho zaujal natolik, že téměř zapomněl na účel své návštěvy. Pak ho ale přilákalo obchodování, nabízení a smlouvání. Připojil se k ostatním a sjednal velmi dobré nákupy. Nakoupené zboží sluhové na jeho pokyn opatrně odnesli.

I když byl vlastně se svými obchody hotov, zachtělo se mu zůstat až do konce trhu. Někteří starší obchodníci mu o tom vyprávěli a zvali ho na slavnost, kterou trh končí.

Poslední večer byla uprostřed velkého sálu prostřena bohatá tabule a kolem ní byly rozloženy tlusté rohože. Muži se na ně usadili a slavnostní hostina začala. Podávala se při ní šťáva z kvašených hroznů. Mohamedovi velmi zachutnala, ale už při prvním doušku poznal, že působí opojně, a přestal pít. Zato ostatní pili dál, jen někteří se v pití mírnili.

Když po hostině přišla na řadu silná hnědá káva, pohlédli přítomní muži s očekáváním na Mohameda. Nechápal, proč se na něho dívají, nechtěl se ale ptát a čekal, co mu sdělí. Konečně začali sami, protože měli v úmyslu přivést ho k řeči.

„Poslyš, příteli,“ oslovil ho jeden starší obchodník, „jsi v našem kruhu nejmladší. U nás je zvykem, že nejmladší nám něco vypravuje. Může to být cokoliv, třeba něco vymyšleného nebo nějaký zážitek, jenom to nesmí být odnikud vyčtené.“

„Proč jste mi to neoznámili dřív?“ divil se Mohamed. „Mohl bych si něco vymyslet.“

„To je právě na tomto zvyku nejkrásnější, že vypravěč neví o ničem dopředu,“ poučili ho. „Překvapení oběti obyčejně působí velmi komicky a často slýcháme nejneuvěřitelnější příběhy.“

Bylo mu jasné, že něco vyprávět musí. Co ale má říci těmto mužům, z nichž většina už není střízlivá? Ještě když přemýšlel, volali na něho někteří:

„Vypravuj třeba o holkách, to je přece to nejhezčí!“

„Mám vyprávět o ženách?“ opakoval jejich požadavek Mohamed a položil zvláštní důraz na slovo žena.

Někteří starší muži náhle upadli do rozpaků. Mohamed celou svou duší prosil o pomoc. A za chvíli se mu ukázal obraz, po něm druhý a pak ještě třetí. I když rychle přelétly před jeho duševním zrakem, bleskurychle mu naznačily, co má vyprávět.

Posadil se zpříma, uchopil růži ležící na stole a začal:

„Když byl stvořen tento svět, byl dokonalý jako všechno, co vychází z ruky Nejvyššího.“

Přerušil ho hlasitý výkřik:

„Jsi křesťan nebo žid?“

„Jsem člověk!“ zdůraznil Mohamed, „nechte mě vyprávět.

Všechno na světě bylo co nejlépe promyšleno. Hory čněly do výše a mezi nimi se rozprostírala úrodná údolí. Řeky valily své vody k mořím a sloužily za příbytek rybám. Stromy houpaly svými větvemi v paprscích slunce a ptáci zpívali mezi listy, kde zrálo ovoce. Muži, kteří obývali tuto zem, z toho měli radost. Chytali ryby a lovili divokou zvěř, chovali domácí zvířata a sklízeli ovoce.

Po nebi chodila Láska Boží a dívala se dolů na zemi. Také ona měla radost, jak je to všechno účelně zařízeno. Přitom však cítila, že někde něco schází. Rozhlížela se kolem a přemýšlela. Náhle věděla, co to je: scházela zde krása! Ve všem, co bylo zde dole nově stvořeno, sice byla krása, ale krása nebeských zahrad byla jiná.

Královna lásky proto uchopila jednu z červených růží, které rozkvétaly kolem ní, a nechala ji zvolna sletět dolů na zemi. Jak se muži divili, když se ten zázrak krásy, barvy a vůně objevil na zemi! Jejich duše se začaly rozpomínat na něco, co kdysi směly vídat. Tuto překrásnou květinu nazvali „nebeská růže“ a pěstovali a opatrovali ji, až její kalich přinesl semena. A kam tato semena zaseli, tam rozkvetly a rozvoněly se růže.“

Mohamed bezděčně zvedl rudý květ, který držel v ruce. Muži naslouchali jako očarovaní. To je přece nádherná pohádka. Nikdo ji nechtěl přerušit.

Mohamed pokračoval:

„Z nebeských zahrad se dívala spanilá královna lásky a měla radost, kolik krásy přinesl její dar zemi.

Vtom k ní přistoupila jiná vznešená ženská postava, královna čistoty. Láska jí ukázala, co její dar na zemi způsobil, a vyzvala ji, aby i ona poslala dolů své zázračné bílé květiny. Čistota pravila:

,Mé bílé květy se nehodí do rukou mužů! Mám-li je darovat zemi, musíme nejdříve poprosit Stvořitele, aby pro ně vzbudil strážkyně tak spanilé a čisté, jako jsou mé bílé květiny.’

I odebraly se ke Stvořiteli s prosbou. Vyhověl jí a stvořil ženu!

Spanilá a čistá přišla kdysi z nebeských výšin dolů na zemi, aby se stala strážkyní čistoty. Kdo o ní mluví lehkovážně, kdo si s ní zahrává, ten ničí bílé květiny nebeské královny čistoty!“

Skončil. Hlas se mu chvěl pohnutím a hlubokou vážnosti! Muži seděli jako v čarovném kruhu. Nikdo z nich se neodvážil promluvit ani slovo. Zdálo se, jako by přemýšleli o tom, kolik zázračných květů již otrhali a pošlapali.

Mohamed vstal a s přátelským pozdravem opustil síň. Když odešel, někteří se celí rozechvělí zamýšleli:

„Co nám chtěl říci svým vyprávěním? Cožpak se už nemáme těšit se ženami?“

Jiní naproti tomu volali:

„Bylo to nádherné! Kdo je ten mladý muž?“

A jakýsi bělovlasý stařec vstal a vyzval ostatní:

„Vraťme se domů a přemýšlejme o tom, co jsme slyšeli. Můžeme se radovat se ženami, pokud si jich vážíme. Z květin máme přece také radost, aniž bychom je otrhali.“

Pomalu se rozešli a mnozí si odnesli něco pro celý život.

KDYŽ se Mohamed vrátil z Jathribu a přesvědčil se, že všechny nakoupené drahocenné předměty jeho sluhové šťastně dopravili domů, přepadl ho velký vnitřní neklid.

Po letech uzavřenosti okusil svobody, nadýchal se čerstvého vzduchu a teď ho to silně táhlo do přírody. Jakmile měl jen trochu volného času, vydával se na vycházky do okolí, ale nijak ho to neuspokojovalo.

Zpočátku sám nevěděl, co se s ním děje, až si jednou večer uvědomil, že to není nic jiného než touha po širém prostoru a po svobodě.

Vzpomněl si na Boží pomoci v raném mládí, kdy i nejmenší jeho prosby byly tak milostivě vyslyšeny, a s dětskou vírou předložil celé své trápení Nejvyššímu.

„Pane,“ vyjádřil svou touhu slovy, „jestliže je to tvá svatá vůle, chci dál pracovat v obchodě i v prodejně. Když je ti ale lhostejné, co budu dělat do doby, než mne budeš moci potřebovat, dovol mi jít ven.“

Po této modlitbě naplnily jeho duši velký klid a důvěra. Věděl, že nyní Bůh promluví a ukáže mu, co má dělat. Mohl čekat. Teď mu již nebylo úzko.

Vůbec se nedivil, když mu nazítří ráno Chadídža oznámila, že slíbila svému příbuznému jménem Varaka, že se pod Mohamedovým vedením může u ní učit prodávat.

To je přece začátek, aby on, Mohamed, získal větší volnost pohybu. Když se Varaka brzy zapracuje, nebude ho už v obchodě nezbytně potřeba.

Proto s radostí slíbil, že milerád zaučí muže, který byl asi o patnáct let starší než on.

Varaka přišel a velmi se Mohamedovi zamlouval. Měl jasný postřeh a klidnou rozvahu a zdálo se, že se i on v nitru zabývá jinými záležitostmi než pouze obchodem. Ušlechtilé věci měl právě tak rád jako Mohamed a všechno nepravé se mu také protivilo. Nebylo ani jinak možné, než že se oba stejně smýšlející lidé stali přáteli.

Jednoho dne se Varaka obrátil na přítele a přál si zjistit, jakého je vyznání. Místo odpovědi položil Mohamed Varakovi otázku, v co věří on sám.

„Nemohu věřit v nic a nikomu,“ přiznal Varaka. „Právě proto jsem chtěl od tebe vědět, kterou víru sis zvolil. Rád bych si ji totiž zvolil také.“

„To přece není správné, Varako,“ namítl Mohamed. „Nevolíme víru kvůli některému člověku. Jestliže můžeš nějakou víru přijmout nebo odložit podle libosti, jistě není pravá. Víra je přesvědčení, je to prožití v nejhlubším nitru duše. Nedá se měnit jako oděv, který střídáme, a nelze ji ani vtěsnat do lidských formulí.“

Varaka dal po krátkém přemýšlení příteli za pravdu.

„Když mi to vysvětluješ takto, musím přiznat, že mám přece víru, protože věřím v Boha a Pána, o kterém jsi mi vyprávěl. Uctívání fetišů jsem se zřekl, tento kult mně nebyl nikdy posvátný.“

„I já věřím v Boha, svého Pána,“ pravil Mohamed vážně. „Věřím také v Krista, jeho svatého Syna, který přišel na svět, aby v nás ještě jednou zažehl světlo, které v našem nitru už jen doutnalo.“

„Takže jsi křesťan!“ zvolal Varaka udiveně.

„Ne, nejsem křesťan!“ odporoval Mohamed téměř prudce. „Nevěřím, že Kristus zemřel za naše hříchy, ale pro naše hříchy, a to je zásadní rozdíl. Nemohu také věřit, že Kristus dokončil a splnil své svaté poslání. Vždyť hříšnost a nevděčnost lidí mu v tom zabránily.

Vím, že přijde ještě jednou. Pak však vystoupí jinak. Přijde ve vší slávě, aby soudil celý svět.“

„O tom mně musíš povědět víc, abych to mohl pochopit a rozuměl tomu,“ prosil Varaka. „Napřed mi ale vysvětli: jak jsi to mínil, když jsi řekl, že Kristus zemřel pro naše hříchy? My jsme přece tehdy vůbec nebyli na světě!“

„A ty to víš tak jistě?“ zvolal Mohamed vášnivě. „Pravím ti, Varako, že já jsem byl tehdy určitě na světě! Vidím Krista kráčet po jeho cestách, nevidím ho však tak změkčilého a rozplývajícího se všeláskou, jak nám ho líčí křesťanští kněží, ale vidím ho mužně přísného, jak z něho proudí láska a milosrdenství.

Vidím Krista, jak pozvedá své svaté ruce k požehnání a k pomoci, a vidím, jak s nelibostí odvrací svůj pohled od těch, kdo se mu blížili a nebyli toho hodni.

Slyším jeho hlas, který je tak milý, že všechna srdce přitahuje mocí k němu, a který dokáže zahřmít jako vzdálený hrom, až se srdce hříšníků třesou.

Vidím Krista, Syna Božího, to nejsvětější, co země kdy nosila, zkrvavělého viset na kříži, zavražděného!“

Mohamedovi se zlomil hlas a hořce se rozplakal. Zdálo se, že se cosi, co bylo dlouho zadržováno a potlačováno, násilím dere ven. Jen stěží se opět vzpamatoval a pak se opět obrátil k příteli, který s velkým dojetím naslouchal.

„Vidím, slyším a vyciťuji Krista velmi blízko a vím, že jsem kdysi směl být u něho. Když však chci dál naslouchat ve svém nitru, když se v mně ozve touha dovědět se, čím jsem byl tehdy na zemi, zastřou se mé vzpomínky jakoby závojem a nesmím nic vědět. Často jsem prosil o osvícení, ale nikdy nepřišlo.“

„K čemu by ti bylo, kdybys to věděl?“ podotkl Varaka rozvážně.

„Možná bych mohl napravit, v čem jsem tehdy pochybil, a mohl bych Synu Božímu sloužit vědoměji.“

„To není správné, Mohamede,“ odporoval Varaka. „To všechno můžeš dělat zrovna tak dobře, i když to nevíš. Představ si, že jsi byl velký hříšník, a snaž se to odpykat. Myslím, že by ti to určitě pomohlo dostat se vpřed a vědomě sloužit.“

„Možná máš pravdu,“ připustil Mohamed. „Je to ode mne asi jen zbytečná zvědavost, kterou Bůh nevyslyší.“

VARAKA působil v obchodě už asi rok a Mohamed se nemohl zbavit dojmu, že pro oba dva není v obchodě dost práce.

Jeden z nich si bude muset hledat zaměstnání někde jinde. Nic nebylo samozřejmější než to, že příbuzný zůstane a cizí člověk půjde. To také odpovídalo Mohamedovu přání, nechtěl se však ukvapit a raději hodlal vyčkat na pokyn shůry.

Mohl by o to znovu poprosit? Nebude to vypadat, jako kdyby si myslel, že Bůh na něho zapomněl? Zatímco takto uvažoval, ale nedospěl k nějakému závěru, vyrazilo to náhle z něho:

„Pane, Nejvyšší, já čekám!“

Byla to přece jen modlitba a dokonce připomínka! Mohamed se ulekl. Bude se Bůh hněvat? Zastyděl se a naplnila ho pokora.

Vyslyšení však přišlo. V noci mu Pán poslal vzkaz, aby se připravil na dalekou cestu. Může trvat dva roky, než se vrátí do Mekky. Kam cesta povede a z jakého důvodu se na ni vydá, se zatím nedověděl. Ale to, že konečně padlo rozhodnutí, ho naplnilo velkou radostí. Projevil ji díkem a chválou.

Už příští den vstoupila Chadídža do prodejny, kde poslední dobou bývala jen řídkým hostem, a sdělila přátelům, že v přístavním městě v Sýrii zemřel dlužník jejího muže. Právě dostala zprávu. Jeden z obou mužů tam musí jet, aby vymohl dluh z pozůstalosti.

Účel cesty byl Mohamedovi tak odporný, že kdyby mu v noci nebyla oznámena vůle Boží, jistě by poslal Varaku. Takto se klidně nabídl, že cestu podnikne a vyřídí příkaz podle svých nejlepších sil.

Také Chadídža by raději uvítala, kdyby jel tuto záležitost vyřídit její příbuzný, ale uvědomila si, že se Mohamed vzhledem ke své velké chytrosti na tento úkol hodí mnohem víc.

Mohamed se v naprostém klidu připravil na cestu a předal Varakovi dohled nad celým obchodem. Odmítl služebnictvo, které mu Chadídža nabízela. Dal přednost tomu, aby ho doprovázeli jeho vlastní lidé, kteří mu byli věrně oddáni. Zato potřebnou finanční částku vzal klidně z pokladny obchodu. To mu náleželo, protože bude pracovat ve službách Chadídži.

SOTVA měl Mekku za sebou, zmocnila se ho velká radost z cestování. Živě vzpomínal, jak mu bylo, když jel poprvé na hřbetě strýcova velblouda stejnou cestou.

Teď ujížděl na vlastním čistokrevném hřebci ze stáje svého otce. Jestliže se mu tehdy zdála cesta, vedoucí na pokraji pouště, pustá a jednotvárná, o to víc ho zaměstnávala nyní.

Maně ji srovnával s lidským životem. Právě tak pískem zasypané jako tato kdysi úrodná půda je dobro v lidských srdcích. Tak jako písek proniká do všech, i těch nejmenších otvorů, právě tak se vtírají hříchy a zlé myšlenky do lidských duší, jakmile se jim jen trochu otevřou.

Pak uviděl na kraji cesty květinku, jak se snaží i v suché půdě přinášet květy a plody. Seskočil z koně a nalil vodu na unavenou rostlinu. Jeho průvodci se mu smáli:

„To nebude moc platné, protože v tom horku se voda brzy vypaří.“

„Kdyby každý, kdo jde kolem, udělal totéž co já, byla by rostlina zachráněna,“ poznamenal Mohamed. „I kdyby jí to přineslo jen přechodné osvěžení, bylo by to přesto dobré.“

Také toto malé prožití ho vedlo k podobenství.

Cesta byla téměř krátká pro všechno, co naplňovalo jeho duši. Dříve, než očekával, dorazili do města. Klášter, kde kdysi žil, minul bez povšimnutí. Uvědomil si to, až když se před nimi vynořily první domy. Určitě by tam zastavil, ale ani ho netrápilo, že nemohl splnit své předsevzetí. Co by tam vlastně chtěl? Později, až bude nástrojem Božím, přinese bratrům jistě zvěst. Teď je na to příliš brzy.

Město se změnilo pouze málo. Bylo to stále ještě totéž stísněné město s úzkými uličkami a živým obchodním ruchem.

V jednom hostinci našel Mohamed i se svými průvodci dobré zaopatření. Pak nejdříve vyhledal lidi spravující dlužníkovu pozůstalost. Zjistil, že obchodní záležitosti zemřelého muže jsou velmi zamotané.

Při nejlepší vůli jeho dědiců nebylo možné tyto záležitosti objasnit. Mohamed si uvědomil, že musí vynaložit veškeré své znalosti a schopnosti, aby zdárně splnil své poslání.

Ihned se ozval dobře známý hlas v jeho nitru, který se přihlásil vždy, když bylo nutné provést něco, co mu nebylo zrovna po chuti.

„Vyplatí se to, aby příští nástroj Boží marnil sílu a čas na obchodní věci?“

Mohamed jej ale ihned přinutil, aby mlčel.

„Kdyby Pán chtěl jinak, jistě by mi zjevil svou vůli. Nezbývá než mlčet a pracovat.“

Určité denní hodiny vyhradil obchodním záležitostem, ostatní pak rozdělil mezi pozorování moře, přístavu i rušného života kolem sebe a tiché ponoření do svého nitra.

Pro všechno jiné, co nabízelo město přeplněné lidmi z různých zemí, byl slepý a hluchý. Nevyvěralo to snad z nějakého určitého předsevzetí, ale zdálo se, jako by jeho smysly byly uzavřené všem pokušením, jakým mládež zpravidla padá za oběť.

Čistý a bezstarostný procházel špínou a temnotami a ty nenašly cestu k jeho duši.

Jeho průvodci to ovšem pozorovali. Tito věrní muži měli velkou radost z moudrosti a ctnosti svého mladého pána.

Jednoho dne Mohameda napadlo vyhledat dům, ve kterém kdysi našel Abú Táliba. Protože neznal jméno těch lidí, bylo těžké najít ve spleti ulic a uliček tu pravou. Náhle si uvědomil, že je to vůle Boží, aby tam zašel. Byl si jistý, že i tentokrát mu bude ukázána cesta.

Živě vzpomínal na malého zraněného chlapce, jehož nesl v náručí, i na to, jak mu tehdy říkal: „Teď doprava… teď doleva.“

Nevědomky se řídil těmito pokyny a skutečně přišel do správné ulice. Spatřil už i dům, byl ještě více zchátralý.

Bez váhání vstoupil dovnitř a ocitl se k klubku mnoha lidí, kteří se shromáždili v těsné světnici. Stáli kolem plačícího chlapce a Mohamed v něm poznal někdejšího malého přítele. Zavolal na něho, přestože si už nemohl vzpomenout, jak se jmenuje.

Chlapec zvedl obličej zalitý slzami a jeho oči rozjasnil paprsek poznání.

„Pane, maminka je mrtvá,“ zvolal. „Teď mě chtějí prodat. Prosím tě, kup mě sám, ty jsi dobrý!“

Lidé udiveně hleděli na bohatě oblečeného cizince, jehož zde zřejmě znali. Mohamed přistoupil k chlapci a vzal ho za ruku.

„Je tomu tak, jak říká?“ obrátil se na lidi stojící kolem. „Proč ho chcete prodat jako nějakou věc?“

„Výtěžek z domu a té trochy domácího náčiní nestačí k zaplacení dluhů po otci a za matčin pohřeb. Vydělávat také ještě nemůže, takže bychom museli dlouho čekat na své peníze. Jsou tady ve městě různí obchodníci, kteří kupují takové mladé hochy a berou je s sebou na svých lodích do cizích zemí. Kdo zaplatí nejvíc, ten hocha dostane.“

Mohameda to pobouřilo. Něco takového jistě není podle vůle Nejvyššího!

Ale pochopil, že poučováním by mnoho nepořídil. Kromě toho byl v Sýrii, jejíž zákony neznal. Proto se rozhodl pro jiný postup.

„Kolik vám ještě chybí do potřebné sumy?“ zeptal se co nejlhostejněji.

Uvedli mu velmi nízké číslo. Mohameda zajímalo:

„Dosáhne nabídka některého kupce této ceny?“

„Pane, co si myslíš?“ rozhořčili se muži. „Tak hubený a slabý chlapec by měl stát tolik peněz? Budeme rádi, když nám někdo za něho dá polovičku.“

Ihned se ozval křik:

„Polovičku? Jak si to představujete? Buďte rádi, když dostanete třetinu, ba ani to ne, čtvrtinu nebo pětinu.“

Obnosy se měnily a byly stále nižší.

Mohamed požádal o klid a povykující muži ztichli.

„Dám vám potřebnou částku, protože by mne mrzelo, kdybyste utrpěli škodu,“ pronesl přátelsky. „Zato ale převezmu chlapce, jak zde stojí. Jeho ostatní šaty nebo jiný majetek můžete také prodat. Souhlasíte?“

Jak by nesouhlasili. Ukláněli se až k zemi před vznešeným pánem a dobrodincem, kterému ať bohové požehnají.

Chlapec přistoupil k Mohamedovi a uchopil s důvěrou jeho ruku. Ani pohledem se nerozloučil se svým okolím, když s ním jeho ochránce opouštěl domek.

Ruku v ruce prošli uličkami, až se dostali do míst, která Mohamed znal. Tam převzal velení a brzy dorazili do hostince. Chlapce svěřil do péče Mustafy, aby se postaral o jeho očistění a poskytl mu nový oděv. Zaopatření se už najde snadno.

„Jak se jmenuješ?“ potřeboval zjistit Mohamed, ještě než se vydal znovu do města.

„Moje maminka mi říkala Saíd,“ svěřil se mu chlapec.

„A kolik je ti let?“ přál si ještě vědět Mohamed.

Saíd mu nedokázal poskytnout patřičnou informaci. Proto jeho ochránce začal počítat sám. Chlapci byly tři nebo čtyři roky, když ho nesl zraněného v náručí. Jak je to asi dlouho, kdy tady byl naposled? Uplynulo zhruba pět roků, spíše víc. Takže Saídovi je osm nebo devět let.

Mustafa počítal podobným způsobem. Také on považoval chlapce za tak starého. To by souhlasilo. Ostatně chlapec se mu zamlouval, neboť měl krásné oči a jemně stavěné ruce i nohy. Další se teprve pozná. Saíd byl špinavý, měl na sobě roztrhané šaty a působil velmi ubohým dojmem.

„Co pán hodlá s chlapcem podniknout? Jak ho mám obléci?“ upřesňoval si ještě věrný služebník.

„Zatím jsem o tom nepřemýšlel,“ přiznal se Mohamed. „Oblékni ho prostě, ale dobře. Však se brzy ukáže, za jakým účelem vstoupil do mého života.“

Když se Mohamed nazítří večer vrátil do svého pokoje, zapomněl už téměř na chlapce. Den mu přinesl mnoho těžké práce, spoustu mrzutostí a zbytečného zlobení.

Mustafa připravil jako vždy všechno k večeři. Mohamed se unaveně posadil ke stolu. Vtom vstoupil dovnitř pěkně oblečený mladý služebník a obratně a způsobně postavil na stůl mísu, ze které se kouřilo.

Mohamed nemohl chlapce téměř poznat. Čistota, péče, vydatná strava a spánek spolu s dobrým oblečením Saída za dva dny úplně změnily.

Těšil se z udiveného Mohamedova pohledu a z radosti zatleskal typicky dětským způsobem.

„Nuže, Saíde, jak se ti tady líbí?“ oslovil ho laskavě Mohamed, který chtěl při rozhovoru zjistit, jaký chlapec je.

„Je tady krásně, asi tak jako tam nahoře, kde pobývají duše,“ rozplýval se chlapec a obličej mu zářil radostí.

Mohameda teprve teď napadlo, že chlapcova matka byla židovka. Zajímal se o to, jestli ho vyučovala ve své víře, a Saíd se zmínil o tom, že se s ním denně modlila a vyprávěla mu o Bohu.

„Od té doby, co jsi byl, pane, u nás, maminka mluvila také o Mesiáši, kterého židé nepoznali a zavraždili. Říkala, že tys jí to pověděl.“

Do školy chlapec nechodil, matka ho však naučila číst a psát a také trochu počítat.

„Tvá matka byla tak učená?“ podivil se Mohamed.

„Ano, dostalo se jí dobré výchovy. Pocházela z urozeného rodu, z kmene Lévi. Ale když si vzala otce, ztratila svou urozenost.“

„Čím byl tvůj otec?“ pátral dál Mohamed, jehož chlapec víc a víc zajímal.

„Špatným člověkem,“ dověděl se. Překvapeně vzhlédl.

„To ti vykládala matka?“

„Ne, pane, to tvrdili sousedé a maminka na to vždycky řekla: ,Žádný člověk není tak zavrženíhodný, aby si ostatní mohli osobovat právo o něm pronášet úsudky.’ Nechápal jsem, co tím myslela, ale slova jsem si zapamatoval.“

„Později ti to vysvětlím,“ slíbil Mohamed.

Poslal Saída spát, předtím se s ním ale pomodlil a poděkoval Všemohoucímu, že mu poslal malého průvodce.

„Ty mu děkuješ, pane?“ podivil se Saíd. „Já přece musím poděkovat, že smím být u tebe.“

„To můžeš udělat,“ povzbudil ho Mohamed. Saíd ihned pozvedl ruce, jak to viděl u svého pána, a z úst mu splynula slova:

„Ó ty veliký, všemohoucí Bože, děkuji ti, že jsi mě dovedl na místo, kde moje duše nemusí lačnět. Děkuji ti za tvou dobrotu.“

Mohamed byl pohnutý. Toto dítě mu bohatě odplatí každý jeho dobrý skutek.

Denně si vyhradil část svého volného času k tomu, aby vyučoval chlapce, který se horlivě učil a dobře chápal. Brával ho také často s sebou na procházky, na něž se předtím vydával sám, a ukazoval mu divy přírody.

Jednoho dne se na něho chlapec obrátil s dotazem:

„Co je to za roztomilé mužíčky, kteří mi kynou a mávají na mě? Viděl jsem je už častěji, ale když jsme přicházeli, většinou utekli.“

„Mužíčci?“ užasl Mohamed. „Nevidím žádné. Kde je vidíš?“

Saíd ukázal na louku, na které bylo roztroušeno několik kamenů. Mohamed se tam bystře zadíval, ale neviděl žádné postavy. Zdálo se mu jen, jako by se tam míhaly šedivé závoje.

Zakroutil hlavou. Neuměl si představit, co chlapec viděl a považoval za mužíčky. Nechtěl ho poplašit, a tak mu ani neodporoval, když řekl:

„Možná, že vy velcí lidé nemůžete vidět ty malé bytosti, protože jste příliš rozumní. Maminka říkávala, že jen dětem je dáno vidět anděly. Možná jsou tito mužíčci něco podobného jako andělé.“

Od té doby Saíd věrně líčil, kde a kdy mužíčky viděl, takže Mohamed nakonec dobře znal tyto bytosti, které on sám nebyl schopen spatřit.

Zvláště rád se vydával s chlapcem ven na širé moře v bárce řízené rybáři. Těšil se z houpavých pohybů lodí a nijak ho nerušilo, když byly trochu prudké a bouřlivé. Chlapec však v takových chvílích jásal a recitoval ze žalmů místa, která se týkala moře.

DVA ROKY, o nichž mluvil posel Boží, téměř uplynuly, než byly vyřízeny všechny složité záležitosti týkající se pozůstalosti. V Mohamedově duši se vynořily myšlenky na nejbližší budoucnost. Jak se bude jeho život vyvíjet dál? Nebude ho stále ještě Bůh potřebovat?

Už nějakou dobu obsahovaly jeho modlitby i prosby o další vedení a pokyny. Ale ať prosil a úpěl sebevíc, nedopátral se ničeho.

Poslední noc před odjezdem měl dojem, že vidí zbožného bratra Cyrila, jak ho vyhlíží. Je to pokyn? V každém případě může udělat nepatrnou zajížďku k němu a navštívit ho. Snad je ještě naživu.

Příští den nechal jet svůj průvod přímou cestou, odloučil se od ostatních a zamířil sám do městečka.

Brzy dorazil k domku zbožného bratra. Cyrila přivábil dusot kopyt. Vyšel před domek a zadíval se zvědavě na cizince.

Náhle jeho stařičká postava oživla. Vztáhl obě ruce k přijíždějícímu muži a uvítal ho.

„Že tě smím ještě jednou spatřit, můj synu!“ zvolal radostně pohnutý stařec. „Velmi se mi po tobě stýskalo. Z tebe se zatím stal pán!“

Mohamed slezl z koně a zavedl ho k sousedovi. Pak vstoupil do známého domku, kde strávil pět roků.

Musel vyprávět, protože Cyril chtěl vědět všechno. Sám neměl mnoho k vypravování, zato ho během let, kdy byli odloučeni, napadlo tolik moudrých rad, že je chtěl dát svému žákovi ještě na cestu. Radoval se, že má příležitost mu je udělit.

Hodiny rychle ubíhaly a Mohamed připomněl, že by se rád setkal se svou družinou ještě před soumrakem. Když vyrazil na cestu, zbožný bratr ho zastavil.

„Poslyš, můj synu Mohamede: musíš se oženit! Jinak bys nikdy nemohl být správný nástroj Boží. Věř mi, protože sám na sobě jsem zkusil, že samotný muž je pouze poloviční člověk. Teprve když má ženu a děti, může rozumět lidem. Je také pro něho lepší, když nejde životem sám. Věř mi, synu, má rada je dobrá. Řiď se podle ní!“

Pak se rozloučili a host rychle odklusal na koni. Dost pozdě dojel do ležení, které zatím připravila jeho družina.

„Měli jsme o tebe strach, pane,“ přiznal se jeden ze služebníků. „Saíd nás ale ujišťoval, že se ti nemůže nic stát. Měl takovou důvěru, že i my jsme zase získali odvahu.“

„Odkud jsi čerpal tak velkou důvěru, chlapče?“ zeptal se Mohamed napůl žertem, odpověď ho však překvapila:

„Malí mužíčci mi pověděli, že ses jenom zpozdil, ale že se ti nic nepřihodilo.“

„Odkdy rozumíš tomu, co říkají neviditelní?“ toužil se dovědět nanejvýš udivený Mohamed.

„Pane, teprve ode dneška, od chvíle, kdy jsem se za tebe pomodlil.“

V PRAVOU chvíli se dostali do Mekky. Saíd jel celou dlouhou cestu na malém koni, kterého pro něho zvlášť koupili, a držel se na něm tak jistě, jako by byl odedávna zvyklý jezdit na koni.

Nic ho nevyvedlo z míry a Mohamed z toho měl radost. Vjezd do paláce Mohamedových předků ale byl přece jen příliš silný zážitek a rozkolísal vnitřní chlapcovu rovnováhu.

Takový dům uprostřed kvetoucích zahrad ještě nikdy neviděl. Nemohli ho ani přimět, aby do něj vstoupil. Když si prohlížel zařízení místností, často se neubránil, aby jásavě nevykřikl údivem. Rázem si naklonil srdce všech, takže se navzájem předháněli, aby mu ukázali co nejvíc krásy.

Nazítří Mohamed zamířil do prodejny, kde už na něho čekal Varaka. Zpráva o jeho návratu se bleskurychle rozšířila.

Přispěchala i Chadídža, aby pozdravila svého zmocněnce, jak ho nazývala. Žádal, aby směl neprodleně složit účty z toho, čeho dosáhl. I když žena neměla valnou chuť projednávat obchodní záležitosti, musela se podřídit jeho silnější vůli.

Mohamed se za poslední dva roky velmi změnil. Domácí lidé si ho se zalíbením prohlíželi. Stal se z něho muž, hrdý a přímý, a přece přátelský a dobrotivý. Černý, kučeravý vous na bradě i tvářích a poměrně dlouhé vlasy věnčily úzký obličej. Měl pružnou chůzi, všechny svaly byly napjaté.

Skládání účtů trvalo několik dní. Pak si přál Mohamed vědět, co se přihodilo v Mekce za jeho nepřítomnosti. Varaka měl radost, že může uvést samé dobré zprávy.

Téhož dne Chadídža požádala Mohameda, aby ji doprovodil do jejího obydlí, kam ještě nikdy nevstoupil.

Protože se kdysi ptal o drahokamy, které uschovávala v bytě, myslel si, že mu je chce předat nebo alespoň ukázat.

Místo toho jej zavedla do komnaty bohatě vyzdobené polštáři, poduškami a koberci, do nichž se nohy měkce bořily, a poprosila ho, aby se posadil. Vzduch byl prosycený vůněmi všeho druhu, že nemohl ani dýchat.

„Ráda bych si s tebou o něčem promluvila, Mohamede,“ začala Chadídža opatrně.

Než mohla pokračovat v hovoru, muž ji přerušil:

„Musíš mi to říkat právě zde v těchto pokojích? Nemohli jsme si o tom popovídat dole v prodejně? Vzduch je tady příliš dusný a tísnivý.“

„Příteli, to, co ti chci povědět,“ ujala se Chadídža opět slova, „má jen málo společného s obchodem. Takové věci musíme projednat tady nahoře.“

Byl zvědav, co bude následovat. Chadídža pokračovala:

„Jsem teď už osm let vdovou a skoro tak dlouho jsi mým pomocníkem. Tvým přičiněním obchod rozkvetl. Za tu dobu jsi vyrostl v muže a já jsem osamělá a bezdětná.

Nemohu už zůstat neprovdaná. Jsem sice starší než ty, to ti ale může být zárukou, že ti zůstanu věrná. Jestliže mě odmítneš, nabídnu sňatek prvnímu lepšímu muži, který projeví zájem o dům i obchod a koupí si mě s nimi.“

Řekla víc, než měla v úmyslu. Mohamed na ni hleděl celý ohromený. To nečekal!

„Zadrž, Chadídžo!“ zaprosil. „Nezašlapávej sama bílé květy čistoty!“

Zvuk jeho hlasu ji zasáhl. Nechápavě na něho pohlédla.

„Co tím myslíš, příteli?“ zeptala se. „Jak může škodit mé čistotě, jestliže tě prosím, aby ses stal mým manželem a druhem? Už mnoho let jsi skutečný pán v obchodě. Všechno probíhalo podle tvé vůle. Je to pro tebe jen nepatrný krok, aby ses jím stal i fakticky.

Jednou se přece musíš oženit. Mě znáš. Víš, koho si vezmeš do svého domu. Rozmysli si to, příteli, ale nenech mě dlouho čekat na své vyjádření.“

Chtěla vlastně dodat, že velká řada mužů by byla potěšená její nabídkou, cítila však, že by tím muže tak zdráhavého jen odradila. Proto mlčela.

Mohamed byl jako omámený. Cyril mu radil, aby se oženil, a zde se mu nabízí žena! Je to vedení Boží? Všechno se s ním točilo. Nejraději by odtud utekl a nikdy se nevrátil. To ale nesmí udělat, dokud nezjistí, jestli je to vůle Boží.

„Ráno ti sdělím, jak jsem se rozhodl, Chadídžo,“ pronesl tak vlídně, jak jen uměl. „Tvoje nabídka přišla neočekávaně. Vždycky jsem si myslel, že se o ženu musí ucházet muž sám. Ty to děláš obráceně. To se mi nelíbí, ale budu o tom přemýšlet a snad najdu správné řešení.“

V prodejně se už nezastavil a šel rovnou domů. Hlavou mu vířily myšlenky, těšil se, že si ve svých tichých pokojích ujasní celou situaci.

Saíd, který díky vrozenému jemnocitu zpozoroval, že jeho ochránce chce být sám, se nenápadně vzdálil. Přesto se Mohamedovi nepodařilo zůstat o samotě. Navštívil ho totiž Varaka, aby se informoval o jakési důležité obchodní záležitosti.

Když vyřídili obchodní věci, Varakovi se nechtělo opustit přítele. Cítil, že v Mohamedově hlavě bouří řada myšlenek, které zatím nezvládl, a tušil také, jaký mají obsah.

„Jsi rozrušený, Mohamede,“ začal láskyplně. „Podívej, jsem starší a zkušenější než ty. Svěř se mi a vyslechni mou radu. Často se nejeden problém vyjasní, když jej vyslovíme.“

Mohamed se podíval na přítele. Věděl, že mu může důvěřovat. Snad mu opravdu pomůže, když s ním probere tuto ožehavou záležitost.

Varaka pokračoval:

„Věř mi, protože znám Chadídžu od mládí. Jako žádnému jinému člověku je ti dáno, abys probudil všechno dobro, které v ní dřímá. Hodně jsi toho už dosáhl a v budoucnosti dosáhneš ještě víc. Chadídža tě totiž miluje!“

„Mne?“ divil se Mohamed nedůvěřivě. „O tom mi neřekla ani slovo.“

Varaka stěží potlačil úsměv. Jak nezkušený a světa neznalý je tento muž, který je jinak tak moudrý!

„Zamlčela ti to jistě z mnoha důvodů, příteli,“ vysvětloval. „Uchovala si zbytek jemné čistoty, přestože život, jaký musela vést po boku svého muže, ji nutil, aby se lecčeho vzdala. Ve tvých rukou se opět stane pravou ženou, tím jsem si jist.“

Varaku vedlo k jeho slovům opravdové přátelství. Věděl, že se Mohamed dříve nebo později ožení. Věděl ovšem také, že se nebude nikdy sám ucházet o nějakou ženu, ale že ho k tomu musí někdo povzbudit. Přitom by mohl získat mnohem trpčí zkušenosti než s Chadídžou.

V Mohamedově duši se však během rozmluvy cosi uvolnilo. Když ho Varaka opustil, uklidnil se. Bylo mu jasné, že sňatek je pro něho čistě pozemská záležitost. Jeho duše tím nebude dotčena a nemá být dotčena ani v budoucnosti.

Zbožný bratr měl pravdu, že musí poznat všechny stránky lidského života, aby mohl vést druhé lidi. Chadídžu zná a ví, jaké pochopení od ní může očekávat. Dobře, chopí se této příležitosti.

Když se chystal k modlitbě, vzpomněl si, že chtěl předtím tuto otázku přednést u Božího trůnu. Teď dospěl k názoru, že se to už nikdy nesmí stát. Něco tak pozemského musí člověk vyřídit sám, aniž by tím obtěžoval Nejvyššího.

Proto jen poděkoval, že mu byla ihned dána příležitost, aby uskutečnil radu zbožného bratra.

Klidně a laskavě řekl druhý den ráno rozechvělé Chadídže, že je ochoten se s ní oženit.

Projevovala radost tak bouřlivě, že se toho až zalekl. Všimla si toho a mírnila se. Snažila se ho přimět, aby jejich sňatek, jemuž nestála v cestě žádná překážka, byl uzavřen co nejdříve. Mohamed jakožto hlava rodiny nemusel nikoho žádat o dovolení.

Přenechal Chadídže, aby zařídila a připravila všechno, co bude potřeba.

Doma sdělil Mustafovi, jaká změna nastane v jeho životě. Věrný služebník se zdržel jakékoliv rady, zato mu přinesl dopis, který mu Abd al-Muttalib před smrtí svěřil pro svého, tehdy ještě malého vnuka. Měl mu být předán teprve tehdy, až se bude chtít oženit.

„Ty jsi snílek, Mohamede!“ psal stařec. „Až dorosteš, budeš úplný blázen. Obětavě se zřekneš pozemského štěstí a blahobytu jen proto, aby ses mohl honit za přeludy.

Vidím jasně před sebou tvou pozemskou cestu. Všude a vždy budeš ustupovat stranou a svůj prospěch, který ti právem patří, přenecháš jiným.

Nebudeš se ani ucházet o ženu, ale bude to žena, která tě požádá, aby sis ji vzal. Z toho by ti mohlo vzejít nesmírně mnoho utrpení, kdybys později našel děvče, pro které by zahořelo tvé srdce.

Vidím to všechno jasně před sebou, synu, protože tě mám rád. Svou lásku k tobě jsem ukrýval pod drsný pláštík, neboť jsem tě nechtěl rozmazlovat. Musím tě však opustit dříve, než jsi dozrál v moudrého muže.

Abych alespoň oslabil neštěstí, které na sebe jistě přivoláš následkem svých zvláštních sklonů, dávám ti dnes radu a současně i vnější možnost, abys tuto radu poslechl.

Nežij nikdy z peněz své ženy! Nech ji, ať si ponechá to, co má, a použije to pro sebe a své děti. Ty ale žij hrdě a volně vedle ní, ne s ní. Slib mně, zesnulému dědovi, že to učiníš v zájmu svého vlastního životního míru.

Abys nebyl závislý na své ženě nebo jejích příbuzných, věz:

Ve sklepě, na místě, které zná jedině Mustafa, je zazděn velký poklad drahokamů a raženého zlata. Patří tobě, protože jsem ho pro tebe shromažďoval. Nikdo jiný na něj nemá nárok. Přesto bude lépe, když o něm nebudeš s nikým mluvit s výjimkou Mustafy.

Tyto peníze použij pro sebe a pro ty ze svých dětí, které toho budou hodny. Své ženě ale nic z toho nedávej a také jí nic neříkej. Věř mi, že to tak bude lepší.“

Následovaly ještě rady, jak má poklad vyzvednout a zužitkovat. Dopis končil dědovým požehnáním vnukovi.

Mohamed stál jako omámený a dopis mu vypadl z ruky.

Pak se vzchopil a děkoval chvíli Bohu a chvíli zesnulému předkovi. Uvědomoval si, jak nesmírně mnoho pro něho znamená tato pozemská nezávislost.

„Pane, až mne teď zavoláš, abych se stal tvým nástrojem, nemusím ani na okamžik myslet na pozemské věci,“ jásal. „Jsem volný a mohu dělat, co chci a mám.“

Umínil si, že nikomu o pokladu nepoví ani slovo. Mluvil o něm jen s Mustafou. Rozhodli se, že během některé z nejbližších nocí společně otevřou příchod k zazděnému sklepení, aby zjistili, jak velké je toto neočekávané dědictví. Potom si Mohamed vezme jen docela malou část a ostatní opět zazdí.

Když k tomu došlo, Mohamed věděl, že je nejbohatším mužem v celé Mekce. Měl z toho radost, protože tím získal svobodu.

Poté promluvil s Chadídžou. Požádal ji, aby mu nastínila, jak si představuje budoucnost obchodu. Prohlásila, že dosud byl mlčky uznávaným pánem a že teď jím bude skutečně a veřejně.

„A jak naložíme s Varakou?“ připomněl naléhavě. „On a já nenajdeme plné uplatnění v obchodě tohoto rozsahu.“

„Tak ať jde, odkud přišel,“ navrhla Chadídža bezstarostně. „My jsme ho nevolali a nebudeme ho zdržovat.“

„V tom s tebou nesouhlasím,“ pronesl Mohamed vážně. „Naopak bych si přál, aby převzal vedení obchodu, protože se v budoucnosti nehodlám zabývat obchodními záležitostmi.“

„Příteli, ty si myslíš, že jsem dost bohatá, abys mohl vést zahálčivý život?“ vyjela ostře.

Mohamed poznal, že jeho dědeček usuzoval velmi správně. Jak byl rád, že nebude potřebovat peníze své ženy!

„Mýlíš se, Chadídžo,“ poznamenal klidně. „Nepovedu zahálčivý život, právě naopak, budu pracovat, takže mi nezbude vůbec čas pro tvůj obchod. Nebudu však potřebovat tvé peníze, protože jsem dost bohatý, abych se uživil sám. Všechno, co ti patří, můžeš použít pro sebe.“

Žena poznala, že její výpočty, že si pomocí svého bohatství vychová povolného muže, ji zklamaly. Nejraději by své zasnoubení zase odvolala, ale bylo tomu tak, jak říkal Varaka: měla tohoto mnohem mladšího muže skutečně ráda.

Chtěla vědět, jakému povolání se bude Mohamed v budoucnosti věnovat. Sdělil jí, že je to jeho záležitost a že jí to oznámí až později.

Také by jí nemohl nic říci, protože to ještě sám nevěděl. Cosi ho však při rozhovoru nutilo, aby se vyjádřil tak, jak se vyjádřil. Teď se musí obrátit na Všemohoucího, aby mu dal pokyny.

Už během nejbližší noci se dověděl, že jednal správně, když se uvolnil od obchodu. Má čekat s klidným srdcem, v pravou chvíli dostane nabídku a tu má přijmout.

Uklidnil se a s důvěrou hleděl do budoucnosti. Něco ho ale zneklidňovalo. Byla to myšlenka, že musí uvést Chadídžu do paláce svých otců. Nehodila se vůbec do této vznešené, tiché nádhery. V duchu již slyšel její pisklavý hlas, rozléhající se síněmi a po schodištích. Zmocnila se ho úzkost.

Rád by si o tom promluvil s nějakým starším mužem, ale služebníka Mustafu nemohl zasvěcovat do těchto důvěrností a Varaka byl Chadídžin příbuzný. Vtom přišel Varaka sám promluvit si s ním o tom.

Upozornil Mohameda, že je zvykem, aby muž uvedl ženu do svého domu. Jestliže je však žena vdovou a má vlastní dům, musí podle všeobecného zvyku s ní muž obývat její dům.

Proto byl Abú Tálib tak ochotný vystěhovat se z paláce!

Varaku poslala Chadídža, která se obávala, že Mohamed bude trvat na tom, aby se přistěhovala do jeho paláce. Měla ale ráda svůj domov a nechtěla jej za žádnou cenu opustit. Takto bylo oběma sňato břemeno z jejich srdcí.

Mohamed oznámil Mustafovi, že jeho sňatek sotva co změní v životě paláce. Všichni služebníci v něm měli působit jako dosud a také Saíd měl odtud docházet do školy v templu, do které ho jeho ochránce již několik týdnů posílal.

On sám bude žít čas od času v domě Chadídži, ale jinak se bude vždy vracet do svého paláce. Z jeho rozhodnutí měli staří služebníci velkou radost. Chtěli se ještě víc vynasnažit, aby mu maximálně zpříjemnili život.

DVA DNY před sňatkem přišel posel starého knížete a pozval Mohameda ke dvoru. Mohamedovi se příčilo vyptávat se ho, proč se má dostavit ke knížeti. Však to stejně pozná.

Ve stanovenou dobu se vydal do knížecího paláce a stanul před vládcem Arábie, knížetem Abul Kásimem. Byl to vetchý, starý muž, jehož jen málokdo z jeho poddaných kdy viděl. A přece z něho vyzařovala důstojnost, kterou Mohamed zřetelně cítil.

Uklonil se a čekal, až ho kníže osloví.

„Mohamede ben Abdalláhu,“ pravil kníže tichým hlasem, „slyšel jsem, že jsi moudrý. Moudrý muž je nejlepší oporou knížete, zejména když se k moudrosti připojuje zbožnost a věrnost.

Abd al-Muttalib byl můj přítel a rádce. Měl jsem v plánu jmenovat ho svým vezírem, odmítl však mou nabídku. Nechtěl jinak, než sloužit mi potají.

,Vyrůstá mi vnuk, kterého můžeš zavolat, až bude dost starý,’ pověděl mi krátce před svou smrtí. Tento vnuk jsi ty, Mohamede. Dával jsem tě sledovat a pozorovat a zjistil jsem, že jsi takový, jak si představuji svého pomocníka. Chceš se stát mým vezírem?“

Mohamed hleděl na starého knížete a nebyl schopen slova. On má být jeho prvním rádcem, jeho zástupcem? On, který o vládě nemá ani zdání!

Vtom ho napadlo, že mu Bůh poslal zvěst, aby přijal nabídku, která mu bude učiněna. Byla to tedy vůle Boží, aby akceptoval toto zavolání.

Pohodil hlavou a zadíval se jasným zrakem na knížete.

„Můj kníže, jestliže jsi ty sám přesvědčen, že ti budu stačit, pak jsem připraven. Beru toto místo z ruky Nejvyššího. On mi pomůže, abych je správně zastával.“

„A já tě přijímám z téže ruky za svého rádce,“ dodal kníže. „Tak budeme společně dobře pracovat.“

Mohamed by se rád dověděl:

„Co víš o Bohu?“

Ale neodvážil se nic říci. Kníže přesto vycítil tuto nevyslovenou prosbu a vyjádřil se k ní:

„Stal jsem se židem vlivem svého přítele Abd al-Muttaliba. Věřím ve Všemohoucího z celého srdce. Proto nemohu mít vedle sebe nevěřícího vezíra.“

Kníže pozval Mohameda na příští den, ale požádal ho, aby se prozatím nikomu nezmiňoval o svém úřadě. Mohamed by to stejně nikomu neprozradil. Chtěl nejdřív získat duševní rovnováhu, než bude moci vykládat něco o tom, co prožil v poslední době.

Noc strávil na modlitbách. Měl toho příliš mnoho na srdci. Musel své záležitosti přednést Nejvyššímu bez ohledu na to, jestli byly světské nebo duchovní.

S důvěrou se nazítří ráno vypravil do knížecího paláce. Kníže ho radostně pozdravil, mladý spolupracovník se mu totiž líbil.

Nejdřív spolu hovořili o vnějším rozsahu činností, které měl Mohamed převzít a do nichž se měl postupně zapracovat. Pak mu kníže Abul Kásim oznámil, že k jeho povinnostem patří i příležitostné zastupování knížete, protože vzhledem ke svému vysokému věku již nemůže cestovat.

To všechno se Mohamedovi zdálo velmi lákavé. Obdržel v noci sílu, kterou potřeboval pro svůj budoucí úkol. Kromě toho začal chápat, že až se vžije do svého nového postavení, bude moci právě na tomto místě vyvíjet činnost pro věc Boží. Možná, že toto je začátek jeho povolání k tomu, aby působil jako nástroj Nejvyššího.

Když projednali podrobnosti, přičemž kníže si svou otcovskou vlídností získal Mohamedovo srdce, zajímal se Abul Kásim o dosavadní život nového vezíra.

Vyšlo najevo, že Mohamed má zítra svatbu. Na přání knížete se zmínil o tom, co se týkalo jeho budoucí manželky. Stařec jen pokyvoval hlavou.

„Je mrzuté, Mohamede, že tvá volba padla na tuto vdovu, která se nehodí ke tvému stavu,“ prohodil zamyšleně.

Mohamed rychle podotkl:

„Nevyvolil jsem si ji, sama se o mne ucházela.“

Kníže pochopil a dlouho o tom přemýšlel. Pak vyjádřil svůj názor:

„Nesluší se, abys kvůli svému novému úřadu opustil tuto ženu den před sňatkem. Své slovo musíš dodržet. Ale právě tvůj nový úřad tě uchrání před mnoha starostmi.

Přikazuji ti jako svému vezírovi, aby sis ponechal byt v paláci předků a vyhledával manželku v jejím domě jen tehdy, když ti to bude právě milé.

I děti, pokud budete nějaké mít, musí bydlet s ní, protože jejich matka nebude ze vznešeného rodu. Kdyby se ti později naskytla příležitost vzít si dívku ze vznešené rodiny, teprve ji uvedeš do svého paláce.

Zákony naší země to dovolují a židovské zákony nejsou proti tomu.“

Mohamed měl stejně v úmyslu ponechat si svůj byt v paláci, takže mu nařízení knížete bylo velmi vítané.

Dohodli se, že pozítří se ujme svého úřadu a kníže ho představí ostatním svým rádcům.

Mohamed opouštěl knížecí palác s vědomím, že v knížeti Abul Kásimovi našel druhého otce.

Příští den se uskutečnil sňatek, a to v židovském templu. Chadídže bylo úplně lhostejné, kde se slavnost odehrává. Mohamed však chtěl, aby byl svazek uzavřen s požehnáním Nejvyššího.

Že se tím sám veřejně přiznal k židovství, si ani neuvědomil a ani by ho to neodvrátilo od tohoto kroku. Chtěl se přiznat k Bohu, kde jen to bylo možné.

Chadídža pozvala do svého domu mnoho lidí. Při této příležitosti se Mohamed opět setkal se svým strýcem Abú Tálibem, který přišel i s manželkou.

„Jsem rád,“ poznamenal Abú Tálib, „že jsi našel bohatou ženu, jejíž majetek ti pomůže postoupit vpřed na tvé životní dráze.“

„Doufám, že to půjde i bez těchto peněz,“ usmál se Mohamed.

Pak konverzoval se strýcem, jako by mezi nimi nikdy nevzniklo nedorozumění. Dověděl se, že Abú Tálib má synka. Je mu už víc než dva roky a má z něho velkou radost.

„Musíte nás navštívit a podívat se na malého Alího,“ pozval ho strýc. Mohamed mu to slíbil.

Druhý den ráno opustil dům Chadídži a zamířil do knížecího paláce. Po slavnostním pozdravu s ostatními rádci zahájil svou práci, kterou měl vykonávat dlouhá léta.

Ukázalo se, že Mohamed nejen snadno chápe, co mu někdo řekne nebo vysvětlí, ale že v něm dřímají vlastnosti vládce. Ty teď rázem procitly.

Jestliže kníže něco naznačil, před Mohamedovým duševním zrakem se ihned otevřel širý obzor, takže mohl dávat příkazy nebo rady. Uměl se vžít do duší druhých lidí a udělovat své příkazy tak, že všude ihned vzbudil důvěru.

Nikdy nežádal díky nebo uznání pro sebe, ale prováděl všechno ve jménu knížete. Ostatní rádcové, kteří na něho zpočátku hleděli závistivě, brzy poznali, jak moudře kníže volil.

Lepší z nich se seskupili kolem Mohameda a ostatní, kteří byli v menšině, se neodvážili vystoupit proti němu.

Chadídža, která se provdala za muže, ale už příští den ho ztratila, protože si ho vyžádal kníže a život, byla tak hrdá a uspokojená poctami, jichž se dostalo jejímu manželovi, že se slunila v tomto lesku a nic jí nechybělo.

Samozřejmě že si představovala, jakou roli bude hrát mezi vznešenými paními v Mekce. Mohamed jí však hned na začátku laskavě, klidně vysvětlil, proč to není možné.

Byla dost chytrá, aby to pochopila, a svému manželovi v těch málo hodinách, které jí mohl věnovat, ukazovala vždy jen krásné a potěšitelné vlastnosti.

Její vroucí přání se splnilo a to změnilo celou její bytost. Stala se ženštější, jak Varaka správně předvídal.

Protože vynakládala velké úsilí, aby se Mohamedovi zalíbila, muselo dojít i k tomu, že se snažila pochopit jeho způsob myšlení. Netrvalo dlouho a požádala ho, aby ji vyučoval v židovské víře.

Mohamed poznal, že sňatek přinesl jeho ženě požehnání a přitom jemu není na překážku.

ASI PO osmi měsících musel na příkaz knížete odcestovat do Jeruzaléma, aby ujednal úmluvu ve prospěch Arabů, kteří tam byli usídlení. Měl nesmírnou radost, že uvidí město, ve kterém působil Kristus. Téměř zapomněl i na pozemský účel své cesty.

Se skvělým průvodem, oblečený jako mladý kníže, ujížděl arabskou říší na sever. Kam přijel, všude ho uctivě přivítali.

Čekalo na něho mnoho žádostí, rozsuzoval spory a trestal zločiny. Dříve než něco takového učinil, soustředil svou duši v modlitbě a potom si mohl být jist, že jeho rozhodnutí bude správné a v souladu s Božími zákony.

A pak dorazil do Jeruzaléma! Když spatřil město rozprostírající se před ním, mocně ho uchvátilo vědění o Synu Božím, jak je už často vycítil.

„Musel jsem s ním zde putovat!“ zvolal hluboce dojatý a do očí mu vstoupily slzy. „Možná jsem s ním směl chodit jako jeden z jeho učedníků!“

Při vjezdu do města tento pocit jenom zesílil. Zdálo se, že poznává každou ze starších ulic. Bylo mu protivné, že zde na místech, kudy chodil Ježíš tak prostě, jede teď on s velkou okázalostí.

Nejraději by poselství a zastupování knížete svěřil někomu jinému a sám kráčel tiše jako služebník Syna Božího v jeho stopách.

Druhý den u něho převládlo jiné cítění. Tam, kde Kristus trpěl a zemřel, vedli židé a modláři mezi sebou spor o kousek země. Křesťané si nepočínali o nic lépe, byli jenom domýšlivější než ostatní. Hnusilo se mu to.

Nejdřív se pokusil vyřídit své poslání. Musel absolvovat mnoho návštěv a hovorů s hodnostáři, kteří nechtěli nic vědět o poselství knížete.

Nadlouho se však nemohli uzavírat jeho skromnému, ale určitému vystupování ani jeho důkazům. Podařilo se mu získat nejen jejich srdce, ale i důvěru.

Stávalo se dokonce, že ho žádali o radu ve vlastních záležitostech. Poradil všude, kde jeho rada nemohla škodit knížeti Abul Kásimovi.

Pak přišla doba čekání, během níž mělo být v patřičné formě vypracováno vyjádření k žádosti knížete. Cizí hodnostáři si k tomu vyžádali hodně času.

Mohamed se těšil z každého dne, který takto získal. Pro něho to znamenalo, že si mohl dělat, co chtěl. Odložil nádherné roucho a chodil v prostém oděvu po známých cestách.

Vyhledal chrám, který byl tehdy právě uzavřený, protože židé a křesťané se vášnivě přeli o jeho držení. Na této posvátné stavbě židů byly patrné stopy velkého pustnutí.

Ještě raději chodíval Mohamed na památná místa ležící venku za městem. Aniž se musel někoho dotazovat, našel getsemanskou zahradu. Když ji spatřil, hořce se rozplakal.

Jestlipak byl také jedním z těch, kteří nedokázali bdít ani hodinu se Synem Božím? Viděl je před sebou všechny, všechny! Rozhodl se, že tuto noc stráví zde a bude bdít a modlit se. Poklekl tam, kde hlouček učedníků kdysi čekal na svého modlícího se Pána.

Ani ho nenapadlo vstoupit na místo, kde Kristus sám klečel na modlitbách. Náhle musel vyslovit „Ježíš“ místo jména Kristus, které znal od dětství.

„Ježíš, ano, tak jsme mu říkali,“ zašeptal si pro sebe.

„Mistr“ bylo další slovo, na které si vzpomněl. „Mistře, chci být tvým služebníkem. Chci o Tobě vyprávět lidem, aby v Tebe všichni uvěřili. Také tím mohu být nástrojem Boha, tvého Otce!“

Vroucně se modlil a během modliteb se před jeho duchovním zrakem odvíjel život Syna Božího ode dne, kdy ho poprvé spatřil. Opět je všechny viděl, jak stojí kolem Pána, jen jednoho nepozoroval a to musel být on sám!

Modlil se:

„Pane, Ježíši, Mistře, tak jsem byl přece už jednou tvým služebníkem. Ať jsem jím nyní opět!“

Tu uslyšel jakýsi hlas:

„Natanaeli, Pán vyslyšel tvou prosbu! Byl jsi určen být služebníkem Nejvyššího – tím sloužíš i jeho Synům.“

A Natanael-Mohamed klesl na zem a dotkl se jí čelem na znamení slibu.

Příští den odešel sám do Betanie.

Tak prožíval křesťanství sám na sobě, ale jinak, než je lidé učili. Vřela v něm nelibost, když pozoroval křesťany a jejich víru.

To se musí změnit! Musí se opět uplatnit Ježíšova slova místo nesprávných výkladů, kterými je lidé nahradili. Jaké je to opovážlivé, trestuhodné jednání!

V té době však v jeho cítění zesílilo ještě něco jiného, co zažil sám na sobě: že lidé nežijí na zemi jen jednou. Věděl, kdy a v jaké podobě sloužil kdysi Synu Božímu.

Bylo mu jasné, že není v lidstvu výjimkou. Jestliže on sám už jednou žil, pak žili ostatní lidé také víckrát. Ještě nikdy neslyšel podobný názor, ale jeho vlastní prožití ho přesvědčilo.

Na svých osamělých procházkách, jež stále více prodlužoval, aby pokud možno poznal co nejvíce ze země, která byla vyvolena, aby byla vlastí Syna Božího, přemýšlel a dál zkoumal.

Uvažoval: více životy se má dosáhnout toho nebo posílit to, co není možné v jednom životě. Co vlastně chce život od nás? Proč jsme přišli na tento svět?

Z této otázky je nutno vycházet. A jestliže ji správně rozluští, všechno ostatní přijde samo sebou.

Nejraději by se vymkl dvorskému životu, aby mohl zůstat stále v židovské zemi a zkoumat dál. Ale vědomí, že se smí stát nástrojem Božím, mu poskytovalo silnou protiváhu.

Konečně byly jednoho dne spisy, které měl přivézt knížeti, uspokojivě vyhotoveny a jeho odjezdu již nestálo nic v cestě. S těžkým srdcem se loučil s městem, které mu tolik dalo.

Myslel si, že už nikde jinde nebude moci být tak veselý a šťastný, ale když spatřil zelenající se a kvetoucí kraje Sýrie, zajásalo jeho srdce v díku a radosti nad takovou krásou.

Jízda na pokraji pouště mu tentokrát neposkytovala podněty k přirovnáním. Všechny své myšlenky zaměřil na budoucnost a spřádal nadějné plány.

ABUL KÁSIM měl nelíčenou radost, když jeho rádce stanul opět před ním. Dosáhl všeho, co měl v úmyslu. Teď se mohl věnovat jiným úkolům.

Kníže měl rád večerní rozhovory se svými důvěrníky, kdy se mluvilo o všem, co právě plnilo jeho duši. Mohamed byl jako jeho syn, před nímž bez ostychu odhaloval i nejskrytější záhyby své mysli.

Viděl v duchu těžké zápletky, které nastanou v případě jeho smrti, jež na sebe nenechá dlouho čekat. Neměl syna, protože jeho pět žen mu darovalo samé dcery. Ty se provdaly za muže, z nichž ani jeden se nehodil k vládě.

Často vzdychal:

„Kdybych měl alespoň schopného zetě, který by mohl být mým nástupcem! Teď si ale mohou knížata z okolních zemí přisvojovat právo na vládu v Arábii a říše se rozpadne. Všechny moje dalekosáhlé plány o spojení sousedních zemí s mou říší se rozplynou vniveč.“

Mohamed sliboval, ze se poohlédne po vhodném nástupci. Byl přesvědčen, že mu Pán pomůže i v tom. Vždyť to bude jistě k dobru velké říše, jejíž obyvatele chce přivést k jedinému, pravému Bohu.

Doma ho čekalo překvapení. Chadídža v jeho nepřítomnosti povila hezkého chlapce. Zatím mu nepožehnal kněz, protože matka na to nemyslela. Teď ho chtěla zanést do templu.

Mohamed se tomu bránil. Chlapec měl být křesťansky pokřtěn a měl dostat jméno Natanael.

„Ty jsi nepochopitelný, příteli,“ durdila se Chadídža. „Po židovsku jsi byl oddán a tvé dítě musí být pokřtěno křesťansky. Jsem zvědavá, co ještě nařídíš, až dostane Natanael sourozence. Natanael! Takové ošklivé jméno! Budu mu říkat Eli.“

„Říkej si chlapci, jak chceš, Chadídžo,“ svolil Mohamed. „Jen když bude v nitru Natanaelem a pozná svého Mistra.“

Když oznámil knížeti, že se mu narodil syn, Abul Kásim poznamenal:

„Jaká škoda, že nemá urozenou matku, jinak bych ho mohl zasnoubit s některou z mnoha svých vnuček.“

Mezi řadou děvčat, která vyrůstala u knížecího dvora, byla jedna princezna, která se podobala nesmírně milé květince. Princezně Álině mohlo být asi šest roků. Byla něžná a měla pružnou chůzi. Její smích byl radostí knížete.

Když zastihla Mohameda u dědečka, což se stávalo častěji, stahovala plaše své vlnící se vlasy přes obličej jako závoj. Kníže se tomu smával. Mohameda to však dojímalo, protože to považoval za důkaz jemné čistoty dítěte.

Jednoho dne kníže vyslovil myšlenku, kterou se během posledních nocí mnohokrát obíral:

„Poslyš, Mohamede,“ řekl laskavě, ale vážně. „Našel jsem řešení, jak najít nástupce, který je všeobecně uznávaný a o němž vím, že všechno, co bylo zahájeno, provede v mém smyslu.

Jakmile bude Álina trochu starší, zasnoubím tě s ní. Tím budeš podle našich zákonů nejbližší následník trůnu. Jestliže pak kromě toho ještě před svou smrtí prohlásím, že jsi můj dědic, potlačím nároky druhých už v zárodku a budu moci klidně opustit tuto zemi.“

„Álina, to milé dítě!“ zvolal nesmírně udivený Mohamed. „Vždyť jsem o tolik starší, že bych mohl být její otec!“

„To nevadí,“ prohodil Abul Kásim v dobré náladě. „Tvoje první žena je mnohem starší než ty, tak ať ta druhá tento rozdíl vyrovná. Třetí ti snad bude přiměřená věkem.“

Mohamed prosil, aby se o tomto plánu zatím nemluvilo. Jeho ctižádostivost ho nutila k tomu, aby souhlasil, ale chtěl vyčkat, jak o něm rozhodne Bůh.

MEZITÍM uplynula léta požehnané práce a stálého zkoumání. Ve skutečnosti byl Mohamed již dávno vládcem Arábie, neboť kníže – i když zdánlivě neúmyslně, ale přece jen podle pevného plánu – se víc a víc vzdaloval vládním záležitostem.

Přenechával náměty i jejich provádění vrchnímu rádci, na jehož rozhodnutích viditelně spočívalo Boží požehnání.

Už dávno musel Mohamed přesídlit do knížecího paláce, aby byl ve dne v noci v blízkosti Abul Kásima. Jeho vlastní palác zel prázdnotou, protože i Saíd se v posledním roce přestěhoval. Bylo mu teď šestnáct nebo sedmnáct let a dospěl ve statného mladíka.

Byl nadán bystrým rozumem, takže vždy ihned pochopil, co se od něho požaduje. Kromě toho vynikal dobrotou srdce a mimořádnou věrností a oddaností.

Mohamed ho jmenoval svým tajemníkem a těšil se, že má čiperného mladíka u sebe.

Chadídžu navštěvoval už jen zřídka. Cítil stísněnost a bylo mu příliš hlučno v domě, ve kterém – jak se zdálo – vanul jiný vzduch, než na jaký byl zvyklý. Jeho žena ho nepostrádala. Kolem ní si hrálo pět dětí a ty plně zaměstnávaly její ruce i srdce.

Jednoho dne k ní Mohameda narychlo zavolali. Natanael, sotva šestiletý chlapec, spadl ze schodů a utrpěl tak těžké vnitřní zranění, že přivolaný lékař mu již nedokázal pomoci. Za několik okamžiků, co vzal otec bezvědomé dítě do náručí, zemřelo.

Mohamed si vyčítal, že se málo staral o své děti. Toto neštěstí by ovšem neodvrátil, ale co vůbec věděl o Natanaelovi? Učil ho někdo věřit v Boha? Dříve si, kdykoliv si vzpomněl na chlapce, myslel, že je na to dost času až později. Teď chlapec opustil tuto zemi. Věděl, kam povede jeho cesta?

I když Chadídža je bez něho pravděpodobně šťastnější, neboť nikdo kriticky neposuzuje její jednání, musí své otcovské povinnosti brát vážněji.

Už v příštích dnech přicházel častěji domů, aby si děti na něho zvykly, a vyprávěl jim o Bohu a o Ježíškovi.

Byla to dvě děvčata a chlapec, málo se mu však podobali a projevovali také malou duševní čilost. Nejmladší z dětí, velmi milé děvče, mu ale připomínalo jeho matku, tak jak se její obraz občas objevoval před jeho duševním zrakem.

Tato maličká, které říkali Fátima, byla jeho potěšením. Když se na něho šibalsky usmívala, cítil velkou vnitřní příbuznost s ní.

Snažil se, aby totéž cítil i v případě ostatních dětí, ale jejich náladovost, vlažnost a myšlení zaměřené na pozemské věci ho vždy brzy unavily. Přesto pokračoval důsledně ve vyučování, které se rozvinulo z počátečních zábavných rozprav.

Asi za tři měsíce po Natanaelově smrti vypukl v Mekce mor. Přes největší péči lékařů a přes veškerou pomoc, která byla poskytována nemocným lidem, postihl urozené stejně jako chudé a neúprosně vyžadoval oběti.

Mohamed dělal všechno, co bylo v jeho možnostech, aby uchránil své milé před nákazou. Zapřísahal Chadídžu, aby opustila město. Pronajal pro ni ve zdravém okolí pěkný venkovský dům, kam se mohli v tomto nebezpečí uchýlit.

Tvrdošíjně se tomu bránila. Vzpomínala na nudu, která ji vždy přepadala, když se v horkých měsících stěhovala kvůli dětem z města. Dobrovolně teď nechtěla přinést tuto oběť.

Brzy nato ulehla v horečce a děti s ní.

Mohamed k nim poslal lékaře a ošetřovatelky a nakonec přišel sám, aby vykonal, co bylo v lidských silách. Nepodařilo se mu vyrvat nemocné členy rodiny smrti. Chadídža a její tři děti zemřely téhož dne a bylo nutné je pochovat venku za městem do morové jámy. Jedině Fátima se uzdravila.

Zdálo se, jako by otcovy modlitby pomohly uzdravit jeho miláčka. Varaka, který včas utekl, se vrátil poté, co nebezpečí pominulo. Mohamed mu předal dům i obchod a Fátimu vzal k sobě do otcovského paláce.

Našla se pro ni brzy vychovatelka, žena urozeného rodu, která rovněž ztratila muže i děti.

V tomto dítěti vykvetlo Mohamedovi první štěstí z rodinného života. Vracel se k němu, když byl unavený vládními záležitostmi a když ho něco skličovalo. Fátima mu malýma ručkama odhrnovala vlasy z čela a tím zaháněla jeho starosti. Její dětský smích nacházel vždy ozvěnu v jeho duši.

Dbal na to, aby vychovatelka Fátimy byla křesťanka. Sám si dal záležet, aby prohloubil víru této starší ženy.

JEDNOHO dne se Abul Kásim vytasil se svým tajným plánem, jímž se v duchu častěji zabýval: Mohamed se má ucházet o Álinu. Bylo jí teď deset let.

Znamenalo by to pohanu, kdyby se o ni nikdo neucházel. Jestliže neučiní tento krok, bude muset odstoupit a přenechat vládu někomu jinému.

Vzpomněl si na Fátimu, která vyrůstala bez přítelkyně. Vnitřně se obě děvčata velmi podobají. Jak bohatý život mládí mohou vést spolu! Chtěl ale nejdříve zjistit, jaká je vůle Boží. Vyžádal si několik dní na rozmyšlenou a modlil se, aby získal po této stránce jasno.

Tu spatřil obraz, který mu měl dodat jistotu.

Viděl se, jak stojí na vysoké hoře. Pod ní se rozprostírala širá země a věděl, že je to Arábie, Sýrie a židovská země.

Díval se dolů s radostí a láskou, kterou choval v srdci ke svému národu.

Najednou mu připadalo, že se z těchto zemí zvedá lehký závoj a stále více se zhutňuje. Zhutnění nabylo formy: stalo se krásnou dívkou, princeznou Álinou, která v natažené pravici držela zlatou knížecí korunu.

Tak se dívka zvolna vznášela vzhůru. K ní se snesla shůry vznešená postava nadpozemsky a líbezně zářící v čistotě. Uchopila ji za levou ruku a přivedla ji k němu.

Obraz zmizel a Mohamed se zamyslel. Mohl mít jen jeden význam, ovšem pokud to byl obraz shůry a jestliže nevznikl na základě jeho vlastního přání.

Měl dojem, že slyší jakýsi hlas, jak říká:

„Toto je cesta, která ti pomůže stát se nástrojem Božím.“

Během příští noci se mu ukázal druhý obraz: viděl nebeskou bytost svazovat k sobě dvě zářící vlákna. Když byla pevně spojená, zahleděl se dolů podél nich a viděl dvě postavy, z nichž tato vlákna vycházela. Jednou byla Álina a druhou musel být on. Byl si tím úplně jist.

Nebeská bytost sáhla hlouběji dolů a spojila ještě tři národy, Araby, Syřany a Židy, v pevný celek a položila na něj svázaná zářící vlákna.

A hlas zvolal:

„Máš se stát pomocníkem svého národa!“

Třetí noci již Mohamed neviděl nic, ale měl jistotu, že jeho spojení s princeznou Álinou je podle vůle Boží. Proto šel za Abul Kásimem a požádal ho o ruku princezny.

Starý kníže proléval slzy radosti, že se konečně splní jeho dlouholeté přání. Mohamed se na něho obrátil s prosbou, aby se nejdříve zeptal princezny Áliny, jestli souhlasí se zasnoubením. To ale bylo proti všem zvykům a kníže na to nechtěl přistoupit.

Bylo jí sděleno, že se o ni Mohamed ucházel a kníže projevil svůj souhlas. Pak Abul Kásim oznámil svým rádcům a důvěrníkům, že zasnubuje svou nejmilejší vnučku s Mohamedem, knížetem z Mekky.

Byli překvapeni, když slyšeli oslovit vezíra tímto titulem. Nejvíc překvapen byl nový kníže.

Abul Kásim se mu svěřil, že už dávno uvažoval o povýšení. Má Mohamedovi dodat ještě víc vážnosti před lidem. Mohamed ale musí mlčet, aby si všichni mysleli, že je to titul zděděný po předcích a pouze jej dlouho nepoužíval.

Tentokrát si Mohamed přál uvést manželku do paláce předků, jak to odpovídalo i všeobecnému zvyku. Vznešený starý palác byl nádherně upraven. Mohamed otevřel svůj zděděný poklad, aby mohl princeznu zahrnout perlami a drahokamy.

Starého knížete těšilo, že Mohamed není chudý.

Zbývalo vyřešit ještě jeden těžký problém: kde a jak se má požehnat sňatku? Álina vyrůstala bez víry, kníže Abul Kásim byl cítěním žid, ale navenek se o žádné náboženství nestaral.

Po dlouhém uvažování Mohamed navrhl, aby se sňatek uskutečnil v trůnním sálu za účasti všech hodnostářů a služebníků a aby jim Abul Kásim dal ve jménu Božím své požehnání. Potom snoubenci společně vypijí pohár požehnaného vína a společně se pomodlí.

Návrh se knížeti líbil a ten jej přijal. Álinina matka kladla podmínku, že nevěsta musí být podle zvyku země při oddavkách zahalená hustými závoji. Od tohoto symbolického projevu nechtěla upustit.

Álina sama se vším souhlasila. Nikdo netušil, jestli se její mladé srdce chvěje radostí nebo úzkostí. Byla přívětivá ke každému, Mohameda však podle zvyku země nesměla až do sňatku vidět a mluvit s ním.

O několik dní později svatba proběhla tak, jak se na tom předem dohodli.

Rozlehlý sál naplnili lidé do posledního místečka. Uprostřed na vysokém barevném koberci stáli starý kníže, Álina a Mohamed. Abul Kásim uchopil pravici obou a pronesl nad nimi požehnání.

Snoubenci před ním společně poklekli. Mohamed zvedl ruce a hlasitě se modlil, jak se mu slova drala ze srdce naplněného díkem a pohnutím. Přítomní lidé byli dojatí a mnozí si později přáli vědět víc o Bohu, který je tak veliký a mocný.

Pak přinesl jeden z hodnostářů malý, zlatý pohár naplněný vínem a podal ho Mohamedovi. A Mohameda, který držel pohár v ruce a chtěl se napít, se dotkla vzpomínka. Pozvedl pohár vysoko vzhůru a zvolal:

„Mistře, toto víno nám má být připomínkou na tvou krev, která byla prolita naší vinou! Chci být tvým služebníkem. Zde před svědky se ti zaslibuji a na tvoji památku piji toto víno!“

Nato podal pohár ženě se slovy:

„Napij se z něho také ty, abys mu i ty zasvětila celý svůj život. Společně budeme hledat cestu k němu, abychom ji mohli ukázat ostatním.“

Álina mírně odhrnula cípek závoje a smočila rty ve víně. Na jejích tvářích spočívala blaženost, která v sobě neměla nic pozemského.

V tomto momentě měla slavnost skončit, ale Abul Kásim měl v úmyslu ještě něco jiného. Opět předstoupil před oba manžele, vzal Mohameda za ruku a prohlásil:

„Tento muž, který je mému srdci tak milý jako vlastní syn, získal sňatkem s mou vnučkou také skutečná synovská práva. Považujte ho ode dneška za mého nástupce! Má mně ulehčit břemeno vlády, které je příliš těžké na má stará bedra. Ať přispěje k tomu, aby byla země šťastná a stejně tak i lid, a dokončí plány, které jsme společně začali uskutečňovat.

Vy mu však slibte věrnost a poslušnost!“

Sálem se rozlehl ohlušující jásot. Přišlo to pro všechny neočekávaně, i když mnozí tušili, že po smrti Abul Kásima se Mohamed ujme otěží vlády. Měl sice závistníky, ale ani jediného nepřítele.

Mohamed dosud nemohl pochopit, co všechno mu přinesl tento den. Jeho nejtajnější přání se splnila.

Podle zvyku odvezl svou ženu zastřenou závojem do paláce předků a uvedl ji do komnat, které pro ni nechal připravit. Zde ji očekávaly její dosavadní služebnice a důvěrnice.

Později se sešli v jedné z nádherných komnat. Mohamed tam přivedl své manželce o pět let mladší Fátimu a poprosil ji, aby se stala přítelkyní tohoto osiřelého děvčete.

Obě si padly do náruče a od této chvíle je až do smrti spojovalo pevné pouto. Mohamed se s nimi posadil do rohu komnaty bohatě vyzdobeného poduškami a koberci, kde krásná, malebná lampa zářila příjemným světlem, a vyprávěl jim o Ježíši.

Obě naslouchaly se zářícíma očima. Neodvážily se téměř dýchat – tak posvátnou a slavnostní měly náladu. Konečně se osmělily a začaly klást otázky. Chtěly znát mnoho podrobností o věcech, o kterých se Mohamed během vyprávění zmínil jen letmo.

Zmiňoval se o nich rád a měl radost, že čistá Álinina duše tak samozřejmě přijímá zvěst o Ježíšovi.

Stalo se zvykem, že každý večer oběma vyprávěl. Často hovořil o starých dějinách Židů, o bratrovraždě a potopě, o Josefovi a Mojžíšovi. Ale nejraději poslouchaly vyprávění o Ježíšovi.

A ve společném soužití rozkvetlo v Mohamedově srdci něco, co zatím neznal: čistá láska k čisté ženě. Chránil ji jako vzácnou perlu, aby nebyla poskvrněna ani závanem nečistoty.

Během dne ho plně zaměstnávalo všechno, co mu přinesla jeho nová hodnost. Jeho úkoly se nezměnily, jako vládce ale musel přijímat mnoho lidí, rozmlouvat s nimi a vyslechnout různá hlášení.

To byly vesměs věci, které do té doby dělal Abul Kásim sám. Těšilo ho, že i to může vložit do Mohamedových rukou. Byl šťastný, když sledoval, jak snadno se jeho nástupce do všeho vpravuje a jak ho všichni bez třenic uznávají.

Obšťastňovalo ho, že ho Mohamed z ničeho nevylučuje a že ho denně informuje, co se přihodilo nebo co má v úmyslu podniknout. Nikdy také nezapomněl požádat Abul Kásima o radu.

Místo vezíra bylo volné. Abul Kásim váhal, jestli je má vůbec nově obsadit.

Mohamed uvedl tolik důvodů pro to, aby místo vezíra bylo obsazeno, až starý kníže souhlasil a navrhl na místo vezíra Abú Bekra[1], osvědčeného muže s dobrým smýšlením. Byl sice mnohem starší než Mohamed, ale kníže nepochyboval, že si nový vládce dokáže zachovat vážnost.

Mohamed dal zavolat Abú Bekra a na první pohled viděl, že se k sobě navzájem hodí. Zdálo se mu, jako by se jejich duše pozdravily, a rád nabídl překvapenému muži úřad, který předtím zastával sám.

Abú Bekr neměl o čem uvažovat: kníže ho zavolal, aby stál po jeho boku, takže samozřejmě poslechne jeho volání.

Brzy pochopil, co se od něho požaduje, a ukázalo se, že je schopen dát ještě víc. Měl neobyčejně praktické a střízlivé myšlení, a proto byl dobrým doplňkem k Mohamedovi.

JEDNOHO dne se před novým knížetem objevil Abú Tálib a prosil ho, aby přijal jeho devítiletého synka Alího do svých služeb.

„Vždyť je to ještě chlapec, který patří do školy,“ poznamenal Mohamed. „Dohlédni, ať se pilně učí, a pak se znovu přihlas.“

Abú Tálib se na něho zklamaně podíval.

„Máš jen málo příbuzných, Mohamede,“ namítl. „Dovol těm několika, aby se podíleli na tvém štěstí. Jestliže považuješ Alího ještě za příliš mladého, zaměstnej mě… samozřejmě za dostatečnou odměnu,“ dodal.

„Abú Tálibe, jsem ti zavázán díkem, ale jednej tak, abych na to nemusel zapomenout. V mládí jsem tě měl rád. Nevím, jestli jsem neměl zastřené oči, že jsem neviděl tvé chyby, nebo jestli se tenkrát u tebe ještě tolik neprojevovaly. Zdálo se mi, že jsi po mém otci ten nejlepší člověk na světě.

To se změnilo, když se mi otevřely oči a uvědomil jsem si, jak jsi lakotný.“

Abú Tálib sebou trhl a chtěl cosi říci. Mohamed ho však nepustil ke slovu a důrazně pokračoval:

„Také tvá dnešní prosba pramení z téhož nečistého pramene, i když bys mi rád namluvil, že tryská z příbuzenské lásky. Kdybych ti dal plat vezíra a nežádal od tebe za to práci, bylo by ti to také milé.“

Mohamed na chvíli umlkl. Abú Tálib se ujal slova:

„Samozřejmě by mi to bylo milé a rád bych poznal člověka, který by si myslel něco jiného. Každý by bral. Neposuzuj přece lidi podle sebe!“

Mohamed stěží potlačil vzrůstající hněv. Nebude se přece s tímto starším mužem přít. Snad bude možné použít jeho vědomosti a bohatě mu za ně zaplatit.

„Poslyš, Abú Tálibe, vzpomínáš si ještě na ten den v přístavním městě, kdy jsem musel, i když nerad, rozbít tvé plány? Pokud si dobře pamatuji, jednalo se tehdy o spojení všech Arabů. Na čí příkaz jsi to dělal?“

Abú Tálib nevěděl, jestli je moudré Mohamedovi něco sdělit, ale pak se přece jen odhodlal promluvit, donucen k tomu jeho jiskrným pohledem.

„Byla nás celá skupina, kteří jsme tenkrát uvažovali o Velké Arábii. Hotovou věcí jsme potom hodlali překvapit Abul Kásima a donutit ho, aby uznal, že jsme jednali správně.“

„A co se stalo s těmi lidmi? Jsi s nimi ještě ve spojení?“ obořil se na něho Mohamed.

„Znám jich ještě většinu,“ potvrdil Abú Tálib. „Nemohu ovšem říci, jestli mají i dnes stejné názory jako tehdy.“

„Chtěl bys znovu navázat spojení s nimi a zjistit, co by si teď mysleli o vytvoření Velké Arábie? Škodu z toho mít nebudeš. Za každou upotřebitelnou zprávu, jejíž pravdivost se potvrdí, dostaneš obnos, jehož výše se bude řídit cenou, jakou tato zpráva bude mít pro zemi.“

Abú Tálibovi zajiskřily oči. Tento příbuzný, jehož si kdysi vážil, byl knížeti stále odpornější.

„Takže jdi a snaž se mi brzy přinést nějaké zprávy. Zítra mně pošli Alího, abych se sám přesvědčil, jak to s ním vypadá.“

Abú Tálib se rozplýval vděčností. Po jeho odchodu se Mohamed otřásl.

„Pane a Bože, nedopusť, abych se stal takovým, jako je tento muž,“ modlil se.

Náhle si uvědomil, že jeho modlitba se velmi podobá modlitbě farizeje, o které mluvil Ježíš. Zastyděl se a prosil Boha, aby pomohl starému muži dospět k lepšímu poznání.

Nevšiml si, že během rozmluvy nebyl zatažen závěs oddělující jednací síň od vedlejší místnosti, kde psal Saíd. Mladý muž vstoupil dovnitř. Pokaždé, když ho Mohamed spatřil, z něho měl radost. Miloval ho jako vlastního syna a bavil se s ním o spoustě věcí, které jinak v sobě uzavíral.

Obrátil se k němu:

„Slyšel jsi náš rozhovor?“

„Nebylo vyhnutí, pane,“ přiznal Saíd otevřeně.

„Tím lépe, alespoň o tom s tebou mohu mluvit, synu. Není to strašné, když takový bohatý muž touží tak nesmírně po penězích a majetku?“

„Způsobí ti ještě velké starosti, pane,“ podotkl Saíd.

„Starosti?“ vyhrkl Mohamed nedůvěřivě. „Jak to myslíš? Má nám podávat zprávy a bude za to placen. Jestliže to bude možné, nechci ho už ani vidět. Ať se jím zabývá Abú Bekr.“

„Tak to jistě nepůjde,“ usmál se Saíd čtverácky.

Měl i teď stejný podmanivý úsměv, jako když byl chlapec.

„Mohamed ještě nikdy nenechal na holičkách člověka, který potřeboval pomoc. A Abú Tálib potřebuje velkou pomoc, jestliže se jeho duše nemá utopit v bahnu lakomosti. Budeš s ním dobrotivě rozmlouvat a nebudeš mu nic vyčítat a hrozit mu. Ujmeš se Alího, a tím snad získáš jeho srdce, takže dovolí, abys je vedl.“

„Jak jsi moudrý, synu,“ prohodil Mohamed, v jehož hlase nebylo ani stopy posměchu. „Skoro se bojím, že k tomu dojde, a to mi zabere mnoho času!“

„O to větší bude tvá radost, až jednou budeš moci pohlížet na Abú Táliba se stejnou úctou jako v mládí.“

„Poslyš, Saíde,“ žertoval Mohamed, „to ti také pověděli tvoji mužíčci? Jak to, že mě znáš tak dobře?“

„Protože tě mám rád, pane,“ prohlásil mladík vážně. „Moji mužíčci mi nemusí říkat to, co vím. Ale jinak mně sdělí mnoho věcí. Jsou kromě tebe, pane, moji nejlepší přátelé.“

„Musím tě někdy vzít s sebou, Saíde, abys o nich vyprávěl Álině a Fátimě,“ rozhodl se Mohamed.

V té chvíli jejich důvěrná rozmluva skončila. Dostavili se rádcové a vládce musel své myšlenky soustředit na jejich přání.

Druhý den přišel Alí. Byl to bledý, vytáhlý chlapec, na němž byly krásné jen jeho zářící oči.

Mohamed ho přijal vlídně a začal mu klást jednoduché otázky. Jak se však podivil, když zjistil, že devítiletý chlapec si osvojil znalosti daleko převyšující jeho věk. Navíc se zdálo, že vedle bystrého rozumu má podobně jako Saíd jemné cítění.

Mohamed zavolal Saída a požádal ho, aby vzal Alího k sobě a dal mu nějaké menší zaměstnání. Za několik hodin ho zavolal a chtěl znát jeho úsudek. Také Saída překvapila chlapcova povaha.

„Velmi by mě těšilo, pane, kdybych mu směl oplatit to, cos ty udělal pro mě,“ prosil Saíd. „Dovol, aby byl mým pomocníkem, protože ve škole při templu se už víc nenaučí. Kromě toho mu budu vyprávět o Kristu a seznámím ho s věcmi víry, tak jak jsi mne tomu učil ty sám.“

To bylo právě, co si Mohamed přál. Zeptal se Alího, jestli je ochoten pomáhat Saídovi při menších pracích. Chlapec byl velmi vděčný, že to s ním chce Mohamed zkusit. Před ním byl plachý, zatímco se Saídem se brzy spřátelili.

Proto Abú Tálibovi oznámili, že jeho syna přijali jako druhého písaře do knížecího paláce a že bude bydlet v malém pokojíku vedle Saída.

Na tuto zprávu Abú Tálib přispěchal, aby poděkoval. Mohamed ho vlídně přijal. Požádal ho, aby ho informoval, co zatím vypátral, a stanovil pevnou cenu za každou upotřebitelnou zprávu.

ZA NĚKOLIK dní debatoval Mohamed se starým knížetem o tom, co slyšel od Abú Táliba. Ukázalo se, že Abul Kásim vždy věděl o snahách této skupiny lidí a že jejich činnost mlčky trpěl.

„Uvidíš, že když hlouběji nahlédneš do duše našeho lidu, i ty zatoužíš sjednotit všechno, co je arabského rodu. Arabové mají mnohem pevnější charakter než Syřané. Když se musí Arabové podrobit nadvládě Syřanů, dochází k neustálým třenicím, při nichž se vyčerpávají nejlepší síly. Jestliže se naproti tomu Syřané podrobí arabské kázni, mohou se netušeně rozvinout. Nezapomeň na to.“

„A Židé?“ připomněl Mohamed váhavě.

„Židé přestali být povolaným národem od chvíle, kdy přibili Krista na kříž. Tenkrát podléhali čistě zevně Římu, ale mohli si zachovat svůj vlastní národní život neporušený. Teď jsou rozptýlení mezi různými národy. Viděl jsi to přece sám v Jeruzalémě.

Bylo by dobré, kdyby se židovský národ opět dostal pod silnou ruku. Kdyby jejich vládce věřil v Boha, byla by to jediná možná spása pro tento národ, který je v úpadku, protože zklamal jako povolaný národ.“

Mohamed žasl nad moudrostí, která se před ním objevovala.

„Divíš se, že mne slyšíš o tom takto mluvit?“ pronesl Abul Kásim laskavě. „Věř mi, za svého dlouhého života jsem se něco napřemýšlel. Nic mě tak silně nevábilo jako přemýšlení o osudech národů, pokud jsem se jich mohl dopátrat. Vždy jsem v tom spatřoval silné vedení shůry, jestliže některý národ šel čistě a zbožně svou cestou. Jakmile dosáhl rozkvětu, stal se pyšným, sebevědomým a sebejistým, a tak se dostal na šikmou dráhu, která vede nezadržitelně do hlubin.“

„Obdivuji se tvé moudrosti, kníže,“ vyslovil se Mohamed svým otevřeným způsobem. „Nechápu však, proč jsi nesjednotil tyto tři národy, když tak jistě víš, jaké požehnání by to bylo pro všechny.“

„Nebyl na to dosud čas, synu. Mohl jsem čekat. I tomu jsem se naučil. Kdysi jsem býval také tak nedočkavý, jako ty jsi dnes. Poznal jsem ale, že není dobře chtít otevírat poupata násilím, aby se květiny rozvily rychleji. Taková květina zahyne. Tak jsem se naučil tomu, aby má duše byla trpělivá.

Vím, že uskutečníš všechny mé plány, vyslovené i tajné. Stačí mi, že jsem je mohl připravit.“

„Knížecí otče,“ řekl hluboce dojatý Mohamed, „jak jsou moudrý a jak je ti všechno jasné! Pomoz mi, abych se ti podobal.“

„K tomu ti nemůže nikdo pomoci. Tomu tě musí naučit život sám, jako byl mým učitelem, synu. Jsme si vnitřně velmi podobní. Jako ty dnes, i já jsem se hnal bouřlivě do života. Ani já jsem se nemohl dívat na to, když lidé dělali něco obráceně. Věř mi, synu, že je zapotřebí mnohem víc lásky k tomu, nechat jít lidi zpočátku po nesprávných cestách, než je násilím postavit na správnou cestu.“

„Tomu ještě nerozumím,“ přiznal se Mohamed. „Jestliže nějaký člověk udělá chybu, je mou povinností ukázat mu ji, aby se jí vyvaroval.“

„Jestliže tato chyba přináší nebezpečí jiným, pak to může být tvá povinnost. V opačném případě je lépe, když klidně necháš takového člověka jednat nesprávně, aby se poučil z následků svých činů. Takové naučení se potom tak snadno nezapomene.

Vysvětlím ti to na malém příkladu. Před několika dny jsem byl svědkem, jak jsi tomu chlapci Alímu vzal z ruky nádobku s tuší, kterou postavil na listiny a chtěl tak obojí najednou odnést. Zabránil jsi mu, aby tuš nerozlil. Podíval se na tebe nechápavě a nevěděl, proč jsi nechtěl dovolit, aby nádobku s tuší takto odnesl.

Včera jsem byl svědkem toho, jak Alí opět se spisy a tuší přecházel z jedné místnosti do druhé. Saíd ho pozoroval. Neřekl však ani slovo, i když nádobka s tuší byla povážlivě nakloněná. Klidně vzal několik utěrek a čekal. A k nehodě došlo – tuš se rozlila po koberci. Saíd byl ihned po ruce a pomáhal Alímu zmírnit škodu.

Chlapec pak řekl s pláčem: ,Teď vím, proč mně kníže nedávno nádobku s tuší sebral. Už nikdy ji tak neponesu.’

Vidíš, že se chlapec ze své nehody naučil víc než z tvého zabraňování!“

„Už ti rozumím, kníže. Připomenu si to, až mne přepadne moje touha něco zlepšovat. Chápu také, proč jsi mi tak často dovolil leccos udělat, i když by stačilo jediné tvoje slovo, aby mě odvrátilo od ukvapeného kroku. Kolika mrzutostí jsi mohl být ušetřen!“

„Má radost byla větší, synu. Jestliže mne ještě něco u tebe znepokojuje, je to tvůj způsob ustupovat vždy přáním jiných lidí. Nesobeckost je dobrá vlastnost, ale nesmí se zvrhnout ve slabost.

Vzpomeň si na Abú Táliba. Kdybys pevně trval na tom, že ti patří podíl jako dědici, možná by mezi vámi došlo k roztržce, on by ale byl nucen zamyslet se nad sebou.

Vzpomeň si na svou první ženu, které ses neodvážil říci ne, když se o tebe ucházela, abys jí nezpůsobil bolest. Musíš se naučit hájit své právo nikoliv panovačností, ale silou.“

Mohamed chtěl starci poděkovat, ten však rychle přešel na jiné téma a neposkytl mu možnost navázat na předešlou část rozmluvy.

Za několik dní Abul Kásim pokojně skonal, aniž se předtím rozloučil. Národ upřímně truchlil pro svého dobrého knížete, ale přesto bylo často slyšet:

„Kníže Mohamed je lepší a větší. Blaze nám, že bude naším vládcem!“

Přes velkou úctu, kterou Arabové měli ke stáří, se jim více zamlouval mladý muž plný síly. Mohamedova bytost dýchala svěžím mládím a krásou a jeho oči jasně zářily. Vítězně získával všechna srdce.

Všude, kam přišel, nacházel lásku, ale nejhlubší a nejčistší měl ve svém domově.

Álina rozkvetla v ženu líbezné nevinnosti a jemného porozumění pro svého muže. Už dávno s ní Mohamed mluvil o mnohém, co se týkalo blaha národa. Setkával se se zájmem a nacházel pomocnou radu.

Zejména ženy jí ležely na srdci. I když přišla málo do kontaktu se ženami z lidu, přesto cítila, že u nich mizí čistota a pravda. Leckterý projev jejích služebnic jí dal podnět k zamyšlení.

Svěřila se manželovi a ten jí potvrdil, že její obavy jsou správné. Přemýšlela o tom, jak by bylo možné tento stav napravit.

„Nemohl bys vydat zákon, podle něhož by byly ženy úplně oddělené od mužů, pokud nejsou provdané?“ navrhla.

„Tento zákon platí odedávna?“ vysvětloval Mohamed, „ale nedodržuje se. Je jen málo žen, které se podle něho řídí. Ostatní se jim smějí a posmívají.“

„Tak jej obnov. Lidé ti věří. Ukaž jim, jak škodí celému národu, jestliže trpí, aby se ženy stávaly špatnými. Z žen budou matky,“ dodala Álina s uzarděním.

„Vím to,“ pronesl Mohamed měkce, „a těším se na poupátko, které mi moje čistá květina co nevidět daruje.“

„Bude ti líto, když to nebude chlapec?“ vyzvídala Álina. Mohamed ji ujistil, že druhá Álina ho potěší ještě víc než dědic.

Skutečně přišla malá dceruška, věrný obrázek své líbezné matky, která jí dala jméno Fáhira. Jak by se kníže Abul Kásim radoval z tohoto dítěte! Častěji než kdy jindy vzpomínal Mohamed na něho.

Když mělo být dítěti požehnáno, vyvstal před rodiči opět problém, koho o to mají požádat. Mohamed jej rozluštil tak, že sám vyprosil Boží požehnání na hlavu dcery.

Potom se ale pevně rozhodl, že není nic důležitějšího, než konečně usoustavnit židovskou víru.

Spatřoval svůj úkol v tom, že doplní židovskou víru v Boha vírou křesťanskou a zdokonalí ji tím způsobem, jak to prováděl Ježíš u svých učedníků.

Právě tak chtěl postupovat Mohamed. Často probděl celé noci na modlitbách, aby našel to pravé. Tímto úsilím byla prodchnuta všechna jeho vládcovská činnost, ovlivňovalo veškeré jeho působení.

Pomalu, pomaloučku spatřil začátek toho, co se před jeho duší vznášelo jako vidina. Poznal, že nejdříve musí očistit židovství od všech strusek. Kamkoliv ale sáhl, všude se to drolilo. Tradiční podání byla shnilá a učení bylo slepované.

Ze všeho zbylo jen Desatero Božích přikázání, které kdysi Mojžíš směl přinést svému lidu, a proroctví o příchodu Mesiáše. O nich se Mohamed domníval, že se splnila Ježíšovým životem na zemi, a proto je odložil stranou. Toužil po tom, aby si mohl s některým člověkem o všem promluvit, ale nesmělo k tomu dojít. Jedině s Boží pomocí musela jeho duše najít to, co potřebovala pro sebe a pro druhé lidi. Jednou o tom mluvil s Abú Bekrem. Vezír ale prohlásil:

„Kníže, jestliže chceš slyšet mou radu, tak ti říkám, že tvůj úspěch závisí na nejednotnosti národů ve věcech víry. Chraň se toho, abys je nejdřív sjednotil duchovně! Až upevníš svou vládu nad okolními národy, až se budou třást před tvou mocí, pak jim můžeš dát tolik duševní potravy, kolik ti bude libo, dřív ne!“

Mohamed poznal, že mu vezír vůbec neporozuměl, a tak před ním uzavřel svou duši. Bylo to pro něho zklamání, ale nedělal si z toho nic, protože nacházel pochopení doma.

Často přiváděl do domácího kruhu Saída a také Alího. Stejně jako dříve vyprávěl o Kristu, tak nyní vykládal o víře židů a o všem, co si o tom myslel. Přítomní lidé naslouchali s porozuměním a jejich dík ho povzbuzoval, aby hledal stále hlouběji.

Ukázalo se, že v Alím je židovství nejsilnější. I pro nejnesrozumitelnější věty našel vždy objasnění, které je stavělo do jiného světla.

Přestože je ostatní museli zavrhnout, neboť byly příliš lidské, uvědomovali si, že kdysi vznikly v dobré vůli v době nějaké nouze. Většinou je lidé později špatně vykládali.

Saíd věděl o židovství mnoho, jeho duši však neříkalo nic. Nebyl ani křesťan, ale jako Mohamedův žák stál mezi oběma vírami, jak je lidé vykládali. Toužil po tom, aby se jeho pánovi konečně podařilo dosáhnout vyrovnání.

Fátima a Álina byly hluboce věřící služebnice Ježíše. Měly vlastní víru a vlastní myšlení, které spočívalo na slovech Syna Božího, jak jim je Mohamed zprostředkoval.

Také ony měly radost, že má konečně vzniknout „nové učení“, aby bylo dáno lidstvu.

„Jen při tom nezapomeň na nás ženy,“ prosila vždy Álina.

Mohamed, který uplatňoval čisté chtění, se věnoval tomu, k čemu ho pobízela jeho duše. Netušil, že právě to je jeho úkol, který mu dal Bůh a který má plnit. Navenek držel otěže vlády pevně v rukou. Žádná událost mu nepřipadala tak bezvýznamná, aby jí nevěnoval pozornost a neviděl její následky.

PŮSOBENÍ Abú Táliba se opět zintenzivnilo a rozšířilo. Rád si zařečnil, a tím opět získával vliv na lid. Nemyslel již na to, že je vlastně vyslancem knížete, ale jako dříve se snažil dosáhnout pro sebe a své stoupence čehosi, co by pak mohl vnutit vládci.

Mohamed měl na paměti výstrahu Abul Kásima a nějakou dobu přihlížel této činnosti. Pak poznal, že strýcovo jednání by mohlo přinášet jen škodu, a proto se odhodlal mu včas zamezit.

Povolal k sobě Abú Táliba a žádal po něm vysvětlení. Stařec nezapíral. Naopak se hrdě přiznal ke všemu, co mu Mohamed vytýkal jako chybu.

„Počkej na to, co ti přineseme, Mohamede,“ řekl konejšivě. „Jsme starší než ty a lépe rozumíme smýšlení lidu.“

„To je možné,“ připustil kníže, „ale tam, kde v čele národa stojí kníže, musí vládnout on. Každý jiný se toho musí zřeknout, jestliže nechce natropit škody. Prosím tě proto, abys opět přerušil svou činnost. Slyšíš, Abú Tálibe? Prosím tě. Ušetři mě toho, abych tě k tomu musel donutit.“

„Pamatuješ si ještě, synovče, jak jsi mi rozbil shromáždění?“ vybuchl stařec. „Zrovna tak chceš postupovat i teď. Zase má být všechna práce a námaha vynaložena nadarmo. Tentokrát si to ale nenechám líbit! Jestliže nechceš to, co chceme my, budeme pokračovat bez tebe a uvidíš sám, kam tě zavede tvá panovačnost.“

V té chvíli vstoupil do komnaty Alí. Chtěl hned odejít, jakmile odevzdá spis, kvůli němuž přišel, ale Mohamed ho zavolal k sobě.

„Zopakuj v přítomnosti svého syna, co jsi právě řekl,“ vyzval Abú Táliba.

Stařec zrudl, zavrtěl hlavou a po krátkém pozdravu opustil místnost.

„Alí, bude dobře, když se dnes budeš trochu věnovat otci,“ navrhl Mohamed. „Straší mu v hlavě všelijaké myšlenky, snad se ti podaří je rozptýlit.“

Večer se Alí objevil u Mohameda a hlásil, že nemohl otce nikde najít. Zdá se, že o něm nikdo neví. Nepřihodilo se mu zřejmě nic, protože spolu s ním zmizeli dva spolehliví sluhové a odnesl si rovněž mnoho věcí.

Delší dobu se nic nezměnilo. O Abú Tálibovi zpočátku nikdo nic neslyšel.

Mohamed se přestěhoval z paláce svých předků do knížecího paláce. Álina i Fáhira ho samozřejmě měly doprovázet. Pro Fátimu hodlal zařídit malý dvůr ve svém dřívějším domě.

Narazil však na odpor celé své rodiny. Álina ani Fátima se nechtěly rozloučit. Proto souhlasil, aby také dcera šla s ním.

NADEŠLA krásná léta vyplněná prací. Dědic byl Mohamedovi odepřen a k Fáhiře se přidružila sestřička, princezna Jezihde. Domácí štěstí knížete ale bylo tak velké, že si nic lepšího nemohl přát.

Abú Bekr naléhal, aby se přikročilo k dobytí Sýrie a Palestiny. Národy jsou již zralé k připojení a odpor vedoucích činitelů v těchto zemích je nutné zlomit silou zbraní.

O tom nechtěl Mohamed ani slyšet. Přednesl tuto otázku v modlitbě a dostal zprávu, že čas ještě nenadešel. Obě země mu mají padnout do klína jako zralé ovoce. Do té doby má čekat v trpělivosti a míru.

Svým otevřeným, upřímným způsobem sdělil toto rozhodnutí Abú Bekrovi, jehož podle jeho povahy považoval za věřícího. Znovu však musel zažít zklamání.

Vezír si dovolil hlasitě se zasmát, když mu kníže oznámil, že po tomto vnuknutí bude poslušně čekat.

„Kníže, ty jsi blázen!“ zvolal neméně otevřeně.

V Mohamedovi to vřelo, ale ovládl se. Na okamžik se mu zdálo, že vidí Abul Kásima, jak ho napomíná, aby neustupoval. Obraz zmizel tak rychle, jak se objevil.

Kníže se s nelibostí obrátil na svého rádce:

„Abú Bekre, nezapomeň, že jsi vezír,“ pronesl břitce. „Tvůj vysoký úřad od tebe vyžaduje slušnost a tu jsi právě nezachoval. Bude mně milé, když sám doručíš zprávu, kterou jsem dnes chtěl poslat do Jathribu, a cestou opět získáš duševní rovnováhu.“

Potrestaný vezír v duchu zuřil. Čím více si uvědomoval, že si výtku plně zasloužil, tím více v něm propukala zlost na mnohem mladšího knížete. Po krátkém rozloučení opustil komnatu a už za hodinu vyjel s nádherným průvodem směrem k městské bráně.

Mohamed si oddechl. Divil se sám sobě, že se mu tak snadno podařilo prosadit své stanovisko. Jistě mu při tom pomohl jasný duch Abul Kásima, pomyslel si a byl mu vděčný.

Saíd, který za napůl odhrnutým závěsem byl nedobrovolným svědkem rozmluvy, trnul strachem, že z vezíra se teď stane nesmiřitelný nepřítel knížete. Ale když našel svého ochránce v tak dobré náladě, neodvážil se vyslovit své podezření a rozhodl se, že bude dvojnásob bdělý.

Mohamed brzy zapomněl na tuto nemilou příhodu, zvláště když ho doma čekala novina. Álina, která se mu již několik dní očividně snažila cosi říci, ale nebyl na to čas, ho poprosila o rozmluvu.

„Musím přijít ke knížeti, když manžel pro mne nemá čas,“ uvítala ho vesele.

Pak mu připomněla, že Fátima dávno dosáhla věku, kdy se dívka má vdávat, a otec se o to nijak nestará. Je načase opatřit jí manžela, který by mohl být Mohamedovým nástupcem, kdyby už neměli žádného syna a dědice.

„A kde bych měl toho manžela najít?“ vyzvídal překvapený Mohamed. „Mám tolik jiných věcí na práci!“

Álina se musela usmát.

„V tom případě je dobře, že se o tebe starají druzí, ty utrápený kníže,“ zvolala téměř rozpustile. „Fátima a já jsme už hádanku rozluštily. Stačí pouze, když k tomu dáš svůj souhlas. Našly jsme mladého muže z urozeného rodu, který Fátimu upřímně miluje…“

Mohamed ji přerušil:

„Kde měl příležitost vidět mou dceru? Snad někdo neumožnil, aby se ti dva dali dohromady!“

„Ty sám jsi je spolu seznámil, příteli,“ prohodila Álina bezstarostně. „Nestalo se nic, o čem bys nevěděl. Abych však příliš nenapínala svou trpělivost, chci ti oznámit, že se jedná o Alího, tvého synovce.“

Mohamed ohromeně zíral na manželku.

„Alí?“ ujišťoval se udiveně, jestli správně slyšel. „Alí? Ten je přece příliš ošklivý pro naši krásku!“

„To je všechno, co proti němu namítáš, příteli?“ uklidňovala ho Álina. „Na jeho zevnějšku nezáleží, má srdce ryzí jako zlato. A co je hlavní, je ti plně oddaný, takže by za tebe položil život!“

„A Fátima? Ta se sňatkem souhlasí?“ zjišťoval Mohamed, který zprávě stále ještě nevěřil.

„Fátima se s radostí stane jeho ženou,“ potvrdila Álina. „Můžeš pak oběma dát k dispozici svůj otcovský palác, protože do Abú Tálibova domu nemůže Alí samozřejmě svou manželku přivést.“

„Pokud se chce se mnou sblížit, musel by se zříci svého otce,“ připomněl Mohamed rychle. „Abú Tálib už není můj přítel. Vím, že kuje zradu, i když jsme o něm od té doby neslyšeli.“

„Tím si můžeš být jist, Alí totiž nikdy neměl rád svého otce. Nebude mu zatěžko odloučit se od něho.“

Totéž ujištění vyslovil také Alí, jehož dal Mohamed ihned zavolat. Celý šťastný, že se Fátima stane jeho ženou a že se tím pevněji připoutá k obdivovanému knížeti, byl ochoten učinit všechno, co se od něho bude požadovat. Tak se uskutečnila svatba knížecí dcery s Alím, který zároveň postoupil na vyšší hodnost rádce.

V rodině panoval samý jas, ve veřejném životě ale Mohamed viděl čas od času přelétat stíny. Objevovaly se stále častěji a nutily ho, aby se nad tím zamýšlel.

Abú Bekr se dlouho nevracel ke knížecímu dvoru. Už dávno by musel být z Jathribu zpátky, ale nebylo o něm ani vidu, ani slechu. Mohamedovi se příčilo dát ho hledat. Byl pevně přesvědčen, že se vezírovi nic nestalo a že se nevrací z jiných důvodů.

Však o něm jednou zase uslyší.

Mezitím se projevoval vliv kohosi jiného. Jakmile Abú Tálib uslyšel zprávu o synově sňatku, hned přispěchal ke dvoru. Chtěl se slunit v lesku svého dědice a dosáhnout jeho pomocí toho, o co se až dosud marně snažil.

Dostalo se mu chladného přijetí. Jeho syn prohlásil, že už nemůže uznávat za otce muže, který je odpůrcem knížete. Nežádá dědictví, zato si přeje, aby se i otec vzdal všech nároků na jeho synovské povinnosti.

Rozzlobený Abú Tálib opustil palác svých předků, ve kterém by se tak rád opět usadil.

Pobýval teď tajně v Mekce a začal skrytě popouzet. Celou svou výmluvnost použil k tomu, aby obrátil veřejné mínění proti knížeti. Brzy ale poznal, že se mu to u prostého lidu nepodaří. Lid zůstával věrný Mohamedovi, jehož pokládal za rozenou i povolanou vůdčí osobnost.

Také šlechta se ze začátku nedala přimět k tomu, aby podnikla něco proti muži, který jí byl ve skutečnosti úplně vhod.

Abú Tálib se proto obrátil na obchodníky ve městě, jichž byl velký počet.

V Mekce stála svatyně. Nikdo nevěděl, komu byla kdysi zasvěcena, ani jak je stará. Byla to podlouhlá budova čtverhranného půdorysu, nazývaná Kaaba, ve které byl zazděný černý kámen. Ten uctívali.

Pověst vyprávěla, že kámen býval kdysi bílý, ale vlivem lidských hříchů úplně zčernal.

Tato svatyně se otevírala pouze třikrát ročně. Každý rok ji uvnitř potáhli novými drahocennými hedvábnými látkami. Kněží, uctívači fetišů, kteří spravovali svatyni, na ně celý rok shromažďovali od věřících příspěvky.

Každý rok směl jeden z kupců usedlých v Mekce dodat látky a získal přitom tučný výdělek.

Protože při každém otevření svatyně, která byla jednou otevřena pro muže a podruhé pro ženy, přicházely ze všech částí země zástupy zbožných věřících, znamenala Kaaba pro blahobyt Mekky nesmírně mnoho.

Na tom Abú Tálib vybudoval svůj lstivý plán. Obratně dal na různých místech roztrušovat zvěsti, že se Mohamed považuje za vyslance židovského Boha a z jeho příkazu vymýšlí nové náboženství.

Jakmile bude s tímto dílem hotov, samozřejmě že zakáže v zemi veškerou modloslužbu a Kaabu navždy zavře, pokud ji úplně nezničí. To bude znamenat konec rozkvětu Mekky a obchod se pak přenese do Jathribu, který je větší.

Nejdřív se muži tomuto proroctví smáli, ale Abú Tálib nepřestal a mluvil o tom vždy a všude. Všechno, co slyšel o Mohamedovi, uměl obratně využít.

Když kníže odeslal Abú Bekra do Jathribu, Abú Tálib rozhlašoval:

„Tady vidíte sami, jak mu toto město leží na srdci. Posílá tam vlastního vezíra. Nejspíš je zpráva příliš důležitá, než aby ji svěřil obyčejnému jezdci.“

Když lidé často slyšeli taková a podobná slova, nakonec je přijímali. Sami je opakovali a začali jim věřit.

Mohamed se teď občas setkal s nedůvěrou nebo zdrženlivostí tam, kde býval zvyklý, že se mu všechny duše upřímně otevíraly.

Jakmile Abú Tálib pocítil, že začíná mít úspěch, nepřestal, ale dál pobuřoval. Štval pro změnu mezi židy, v jejichž řadách bylo mnoho obchodníků. Zpočátku jim líčil, že dojde k neblahému zastavení přílivu cizinců, kteří do města přinášeli peníze.

Později jim tvrdil, že se Mohamed chystá zakázat jejich posvátné spisy a nahradit je jakýmsi odvarem z křesťanství. Tím židy rozčílil, věřící i nevěřící.

Saíd byl první, který zjistil, kdo se vlastně skrývá za těmito nepokoji ve městě. Ale nebylo snadné někoho chytit a obvinit ho z nevěry a vzpoury. Nezbývalo nic jiného, než být připraven a čekat.

Najednou se Abú Bekr vrátil. Pobýval mimo Mekku víc než rok, což bylo od vezíra neslýchané jednání. Mohamed nevěděl, jak ho má přijmout, a poprosil Božího posla o pokyn.

„Abú Bekr přichází jako kajícník. Neztěžuj mu cestu zpět k sobě,“ radil mu nebeský hlas. „Od dnešního dne v něm budeš mít naprosto věrného služebníka. Potřebuješ ke svému myšlení protipól a ten on představuje.“

Mohamed, zvyklý bezpodmínečně se řídit všemi pokyny shůry, i tentokrát potlačil nelibost a přijal vezíra, který se vrátil, tak přátelsky a klidně, jako by byl pryč jen několik dní.

To ještě víc rozechvělo vezíra, kterého už stejně tížila jeho vina. Klesl před knížetem na kolena a prosil za odpuštění. Mohamed mu pomohl vstát a vlídně řekl:

„Nemám, co bych ti odpouštěl. Jestliže ti Bůh odpustil, je mezi námi všechno v pořádku.“

Ukázalo se, že Abú Bekr přece jen nepromarnil čas. Pověsti roztrušované Abú Tálibem pronikly až do Jathribu. Energicky vystoupil proti takovým řečem a zaplašil z myslí tamních obyvatel jakoukoliv pochybnost.

Jathrib stál dvojnásob pevně při svém knížeti.

To bylo vnější ovoce jeho pobytu. Vnitřní a cennější spočívalo v tom, že toto neúnavné obhajování Mohamedových plánů i víry ho donutilo, aby do nich vnikl hlouběji.

Dospěl k názoru, že to, co zatím pokládal za blouznění mladého muže, které nemá pevný základ, je správné. Byl přesvědčen o nutnosti víry v Nejvyššího.

Prostě, jak bylo jeho zvykem, se o tom rozhovořil a Mohamed byl šťastný, že poslechl hlas shůry a při prvním setkání s Abú Bekrem mu přátelsky vyšel vstříc.

Na dotaz, jak se mu jinak vedlo ve vzdáleném městě, se vezír přiznal, že se před několika týdny oženil s dívkou z přední rodiny. Také z toho měl kníže radost a požádal Abú Bekra, aby brzy přivedl ukázat svou manželku Álině.

Když stál vezír opět po jeho boku, mohl se Mohamed tím spíše věnovat vytváření nové víry. Přitom zjistil, že na mnoho otázek, které se vynořují v jeho mysli, neumí odpovědět. To, co mu jednoho dne připadalo jasné, bylo nazítří zahaleno jakoby v mlze.

Álina, jíž o tom vyprávěl, zamyšleně podotkla:

„Budeš potřebovat nějakou dobu k uzrání v tichu a samotě, příteli. Vzpomeň si na Mojžíše, jak dlouho žil na poušti, než byl jeho duch tak připravený, že se mohl stát hlasatelem pravdy a pomocníkem. Také Kristus odešel od lidí do ústraní dříve, než jim přinesl pravdu.“

„Jak to mám provést, Álino?“ povzdechl si Mohamed, který byl přesvědčen jen napůl. „Mé povinnosti knížete mi nedovolují, abych se od nich uvolnil třeba jen na jediný den.“

„A přece budeš volný, jakmile si to bude Bůh přát,“ ubezpečila ho manželka.

Jako voda, která na jednom místě prosakuje hrází a rozrušuje ji víc a víc, tak vzrůstala v Mekce odbojnost, přestože Abú Bekr proti ní přísně zakročoval. Dva muže, kteří byli přistiženi při rozšiřování pobuřujících řečí, dal zkrátka pověsit. Věděl, že by jim Mohamed dal milost, kdyby za ním s tímto případem přišel.

Abú Bekrův zásah zastrašil lidi jen na krátkou dobu a brzy na něj zapomněli.

Víc než jindy se kníže ukazoval na veřejnosti. Nesetkával se již s nezkalenou nedůvěrou jako v dřívějších letech. Stávalo se, že na nějakou otázku dostal vzdorovitou odpověď, nebo že zůstala vůbec bez odpovědi.

Hledal chybu ve svém vlastním jednání a obracel se v modlitbách k Pánovi, aby mu dal oznámit, co má ve svém životě změnit.

Dlouho mu nebyl dán žádný pokyn. Myslel si, že v tomto mlčení Boha musí spatřovat jeho hněv. Nepřestal se ale modlit a naléhavě prosit.

Pak náhle, když to nejméně čekal, zazněl hlas světlého pomocníka:

„Mohamede, buď klidný. Tys nezavinil, co nyní stihne tvé město. Lidé sami na tom mají vinu. Muselo k tomu dojít, aby byla vytvořena půda pro učení, které smíš přinést lidu.

Shromáždi své věrné kolem sebe a odejdi s nimi do Jathribu, kde budete bydlet v bezpečí. Abú Bekra však ponechej zde. V tomto městě vypukne krvavé povstání. Uctívači fetišů budou bojovat proti židům a židé proti křesťanům. Všichni budou tvrdit, že se to děje kvůli tobě.

Nedej na jejich řeči a zůstaň klidný. Co se má provést zde, to udělá Abú Bekr.

Pak přijede se svými vojáky k tobě. Přenechej mu starost o všechny, které máš rád, a běž do hor, do samoty. To dal pro tebe připravit Pán, abys poznal, co je tvým zrakům dosud skryto.“

Teď bylo Mohamedovi jasné všechno, čím se zabýval ve své mysli. Dostal také jasné pokyny. S vroucím díkem velebil moudré a dobrotivé vedení shůry.

Druhý den ráno oznámil Álině, co se dověděl. Kromě ní zasvětil do celé záležitosti jen Mustafu, Alího a Saída.

Zatímco Alí se Saídem ukládali do tajných úkrytů nejdůležitější listiny a připravovali věci k odjezdu, zazdívali Mustafa s Mohamedem v nočním klidu poklady na tajném místě v paláci Mohamedových předků.

Postupovali tak opatrně, že ani služebníci, jichž v paláci působilo velké množství, ani Alí, který pobýval nahoře v komnatách paláce, nic nezpozorovali.

Za dva dny přípravy skončily. Mohamed odeslal své lidi s Alímu, Mustafou a starším služebnictvem napřed. Dal rozhlásit, že v Mekce je pro ženy a děti příliš velké horko. Odjedou proto do hor. Že mezitím budou odpočívat v Jathribu, kdo jim to může zazlívat, když se o tom opravdu roznese zpráva?

Teprve pak si Mohamed pozval Abú Bekra. Řekl mu, že považuje za nejjistější, když na nějaký čas opustí město, kde jeho přítomnost jen vyvolává neklid.

To si vezír myslel už dávno, ale neodvážil se s tímto návrhem přijít, aby kníže neměl dojem, že by se tak vezír chtěl dostat na první místo. Mohamed ho po této stránce uklidnil a dal mu plnou moc, aby v jeho nepřítomnosti jednal tak, jak po zralém uvážení uzná za dobré a potřebné.

Bylo také nutné najít důvod Mohamedovy cesty a oznámit jej veřejnosti. I v tomto případě si Abú Bekr věděl rady. Před nedávnem přišli z Jathribu poslové a požádali vládce, aby také v jejich městě dovolil postavit svatyni. Mohamed musel jejich žádost zatím odmítnout, ale slíbil, že co nejdříve přijede sám do Jathribu a s obyvateli dojedná všechno, co bude potřeba. To bylo možné uvést jako důvod k cestě.

O svých nočních pokynech se Mohamed A|bú Bekrovi ani teď nezmínil. Naučil se, že je lépe mlčet.

Mohamed se jen nerad loučil s městem, které si zamiloval. V jakém stavu je zase spatří? Jestliže vypukne povstání, může to dopadnout tak, že nezůstane kámen na kameni. Ale i tak by to bylo jen podle vyšší vůle.

Mohamed nenápadně vyjel městskou branou. Doprovázeli ho pouze Saíd a dva služebníci.

Teprve když se ocitli venku na zelené pláni a mohli pobídnout koně do klusu, naplnila jeho srdce důvěra a radostná odvaha. Teď jede vstříc svému úkolu! Dříve však chce Pán nechat svůj nástroj ještě vybrousit, aby byl opravdu k potřebě. To je ovšem důvod k radosti.

V Jathribu našel své milé pohodlně ubytované ve starém, ale zachovalém paláci, který byl po smrti posledního majitele začleněn do majetku města.

Obyvatelé uvítali svého knížete jásotem. Neřekl jim, že je vlastně na útěku, ale udržoval je v domnění, že jeho rodina cestuje dál do hor a on sám chce poznat své věrné v Jathribu.

Vyprávěl jim, že má v úmyslu dát celé Arábii společnou a dobrou víru. Pak dostane také Jathrib svatyni, krásnou a nádhernou, ve které budou moci všichni obyvatelé vzývat Boha.

Měl tolik různého jednání se zástupci města, kteří chtěli jak náleží využít přítomnosti svého vládce, že dni plynuly jako voda.

Od Abú Bekra přicházeli věrní poslové se zprávami o stále více se vzmáhajících nepokojích v Mekce. Jednoho dne však už poslové nepřijeli a Mohamed věděl, že nastalo, čemu nebylo možné se vyhnout. Alí a Saíd prosili, aby jim dovolil vrátit se a bojovat po boku Abú Bekra, pokud to bude nutné.

Mohamed je zadržel. Bylo jich tady zapotřebí u žen, protože brzy přijde chvíle, kdy je bude muset opustit.

Cestující kupci přinesli zprávu, že v Mekce propuklo krvavé povstání a Abú Bekr je s neúprosnou tvrdostí potlačil. Po nich dorazili jiní a vykládali o strašném požáru, který zuří v tomto krásném městě.

Pak již nepřišel nikdo. Zdálo se, že Jathrib je odříznut od jižní části říše. Tak tomu bylo podle vůle Boží, která chtěla urovnat cestu nositeli pravdy.

Jednou v noci dostal Mohamed příkaz:

„Nadešel čas, služebníku Nejvyššího, abys opustil své drahé. Jeď úplně sám do hor, cesta ti bude ukázána. Vezmi s sebou potravu na deset dní a dvojí oděv. To můžeš naložit na svého koně. Neber však s sebou nic víc.

Zdejším obyvatelům oznam, že jedeš na vyjížďku. Svým lidem ale řekni pravdu. Musí být silní a  klidní. O všechno ostatní bude postaráno, o to neměj obavy!“

Mohamed se zachoval tak, jak mu nařídil Pánův posel, a nikdo z jeho milých mu neztěžoval rozloučení. Álina už dřív mluvila s ostatními a přesvědčila je, že nejvíc Mohamedovi pomohou, když s radostí poslechnou příkazy shůry.

Tak vyjel na cestu otevřen každému paprsku, který měl dopadnout shůry do jeho duše. Byl úplně odevzdán do vůle svého Pána.

Když se po třech dnech nevrátil z vyjížďky a lidé začali projevovat neklid, dal Alí rozhlásit, že přišel posel, který potkal knížete na cestě a odevzdal mu důležité dopisy ze Sýrie. Mohamed se rozhodl, že tam ihned pojede.

Všichni tomu uvěřili. Právě tak chápali, že ženy chtějí vyčkat na návrat knížete, dříve než opustí město.

Álina i Fátima k sobě v této době přilnuly ještě vroucněji. Navázaly také živý kontakt s ostatními ženami z předních rodin a ty je s radostí navštěvovaly.

Z tohoto původně jen povrchního sblížení se během času vyvinul vážný a pevný svazek, který přinesl požehnání všemu obyvatelstvu. Dávno předtím, než se Mohamed vrátil, se ženy v Jathribu staly Kristovými služebnicemi podle Álinina příkladu.

Díky tomu se samy od sebe zjemnily mravy, jak to bylo možné všude pozorovat.

MOHAMED pobýval v horách. Podle pokynů Božího posla našel vysoko na travnatých svazích zaměstnání u pastýře ovcí, který neměl ani tušení, koho přijal za pomocníka.

Mohamed si dal říkat Saíd, aby nevzbudil podezření. Mohl si ale klidně ponechat své jméno, protože pastýř nic nevěděl o nějakém knížeti Mohamedovi, tak jako nevěděl o nějakém Bohu. Znal jenom hory, své ovce, hlad, žízeň a spánek.

Mohl však dát Mohamedovi právě to, co mimo vedení shůry potřeboval: střechu nad hlavou, jídlo, nápoj a práci, která by mu poskytovala dost času k přemýšlení. Cožpak nebyl také Mojžíš v době své přípravy pastýřem?

S veselou myslí pásl své poslušné chráněnce. Ležel na slunných stráních, upíral zraky k nebi a sledoval, jak se v jeho duši vynořují myšlenky o věčnosti.

Otázky nahromaděné v jeho nitru se ujasňovaly jedna za druhou. V jeho duši vzešlo světlo a v paprscích tohoto světla rozkvétalo to, co měl přinést světu: Pravda shůry v nové formě.

Náhle věděl, že by bylo nesprávné, aby chodil po zemi a učil, jak to činil Ježíš. Od té doby uplynulo šest století a lidé se změnili. Žel, nestali se lepšími. Jestliže chce něčeho dosáhnout, musí lidem přikázat, aby přijali jeho víru, a teprve potom je může vyučovat a mluvit k jejich duším.

Arabové jsou teď jiní, než byli kdysi Židé, a bude nutné na ně působit jiným způsobem.

Viděl také, že nebude moci zavrhnout všechno staré jako neupotřebitelné nebo dokonce škodlivé. Bude muset postupovat opatrně, navazovat na staré a přidávat k tomu nové, až toto nové bude moci postavit na místo starého, aniž by toho bylo lidu líto.

Vlasy mu dávno visely přes ramena a vous sahal až po hruď. Podle toho usuzoval, že pase ovce už dlouhou dobu. Neměl nic po ruce, čím by ostříhal divoce rostoucí vlasy, ale také mu nijak nepřekážely. Byl to jediný způsob, který mu ukazoval, jak míjí čas.

Zpočátku počítal čas podle jehňat, nakonec však přestal ovčí generace počítat. Ať jeho pobyt zde trvá tolik let, kolik bude zapotřebí! Věděl, že jeho drazí jsou v bezpečí pod ochranou Světla. On sám se učil a ještě zdaleka nebyl se svým učením hotov.

Pastýř se dal jen zřídka do hovoru se svým pomocníkem, před nímž cítil ostych. Považoval ho za trochu pomateného. Ale když viděl, jak přesně se Mohamed řídí jeho pokyny a jak ho ovce mají rády, zvykl si na tohoto podivného muže, který často mluvil nahlas sám k sobě. Neměl však potřebu si s ním porozprávět. Tak nevěděl jeden nic o životě druhého.

Oděv, který si Mohamed přinesl s sebou, se už rozedral, i když byl nový a ušitý z pevné látky. Zhotovil si podobně jako pastýř nový oděv z ovčích kůží, udržoval jeho tělo v teple.

Mohamedovi se téměř zdálo, jako by nemohlo přijít nic, co by porušilo podivuhodný klid a jednotvárnost jeho nynějšího života, kromě příkazu shůry, na který čekal, aniž by projevoval netrpělivost. Až náhle do jeho poklidného života zasáhla událost: starý pastýř zemřel.

Jak má naložit se stádem?

Bude se muset obrátit na Božího posla s prosbou o pokyny. Ovce mu nepatřily. Nevěděl ani, odkud pastýř nosil potraviny, aby mohli zahnat hlad. Nevěděl, kde starý muž prodával vlnu, kůže i mladá jehňata, která někdy brával s sebou, když odcházel na několikadenní cesty. Mohamed se o to nikdy nezajímal.

Několik dní žil obvyklým způsobem, až pozoroval, že chléb dochází a že už nemá sůl pro své ovce. Odvážil se proto poprosit posla znovu o rozkazy.

Tentokrát je obdržel. Posel mu zcela přesně popsal cestu, po níž má jít, aby se dostal do vesnice, odkud pocházel stařec. Tam má vyhledat starostu obce a oznámit mu starcovu smrt. Současně má vyměnit vlnu za nový oděv. Pak se má vydat do nejbližšího města na severu a vyčkat na další pokyny.

Mohamed postupoval přesně tak, jak zněl příkaz. Neměl ani radost, ani nelitoval, že má opět putovat dál. Pro něho bylo důležité jen to, že se to děje na příkaz Nejvyššího.

JEŠTĚ téhož dne večer došel do vesnice a tam za svou vlnu získal dobrý, pevný oděv. Starosta zavolal jednoho muže, který byl pastýřovým synem. Ten se ihned vypravil do hor, aby dohlédl na opuštěné stádo.

Poděkovali mu za jeho služby i za zprávu a vybídli ho, aby zůstal přes noc. Dostal však rozkaz, že má dojít do města, a proto se tam musel vypravit. Nezdržel se ani tak dlouho, aby si dal ostříhat vlasy. Na to bude mít jistě dost času ve městě.

Naštěstí byla jasná měsíčná noc, takže mohl dobře sledovat cestu do nedalekého města.

Toto putování v ochraně vznešeného vedení bylo překrásné. Měl dojem, že putuje nesmírně velkým chrámem. Ocitl se zatím teprve v předsíni, ale svatyně byla – jak se mu zdálo – velmi blízko.

Nedělal si starosti, jestli se do ní opravdu dostane. S tlukoucím srdcem šel vstříc tomu, co měl prožít.

Teprve teď se ho zmocnila velká radost, že konečně smí pracovat jako Pánův nástroj, jako služebník svého Mistra. Zastavil se a naplněn díkem pozvedl ruce k nebi.

I rozevřela se obloha nad ním a dolů se řinulo oslňující světlo, jehož záře ho téměř oslepovala. Celý užaslý klesl s úctou na kolena. Neuměl vyjádřit slovy nesmírně mocné cítění, ale všechno v něm bylo jedinou děkovnou modlitbou.

Vtom jeho otevřená duše uzřela obraz nadpozemské nádhery:

V rozlehlé síni stál trůn z čistého zlata. Na něm seděl muž, jehož oči, jak se zdálo, pronikaly vším jako plameny. Kolem hlavy se mu vlnily stříbrojasné vlasy. Nataženým ukazováčkem pravé ruky ukazoval směrem k němu. Platí to jemu, Mohamedovi? Je možné, aby ten vznešený, který zde trůní, viděl jeho, nepatrného pozemšťana?

A ozval se v něm jakýsi hlas – nebo to snad bylo mimo něho? Nevěděl. Slyšel jej a rozuměl mu:

„Mohamede, služebníku Boha, učedníku Syna Božího Ježíše! Pohleď na toho, který přijde, aby soudil svět. Vtiskni si tento obraz do své duše, abys pochopil, co ti o tom bude oznámeno.

Vůle Boží bude spravedlivě soudit lidstvo! Přijme také tebe za svého služebníka. Kráčej ode dneška v síle trojjediného Boha a vykonej jeho příkaz.“

Hlas umlkl a obraz pohasl. Záře zvolna zmizela. Mohamed však zůstal klečet na kolenou a modlil se, až se na obloze objevila jitřenka. Potom vstal jako úplně jiný člověk, než byl několik hodin předtím.

Pevným krokem zamířil k městu a nechal si tam ostříhat vlasy i vousy. Pak navštívil hostinec, najedl se v něm a napil a odpočinul si na tvrdém lůžku. Prováděl to úplně mechanicky, protože všechno jeho myšlení bylo u zážitku této noci, který znovu a znovu prožíval ve své duši.

Potom asi přece jen usnul, připadalo mu totiž, že sní. Viděl se ve městě, jak mluví k velkému zástupu lidí. Slyšel také, co říká.

Vyprávěl o jediném a pravém Bohu a o nutnosti, aby všechny národy země konečně poznaly pravdu a shromáždily se kolem Pána všech světů!

Když se probudil, bylo mu jasné, že se musí nejdříve vydat do tohoto města a promluvit tam k lidu.

Sotva vyšel před hostinec, stanul před ním muž se dvěma velbloudy. Chvíli si Mohameda prohlížel, pak k němu přistoupil a oslovil ho:

„Jsi ten cestující, který chce dnes jet do přímořského města? Objednal sis velblouda?“

„Samozřejmě že se tam chci dostat, příteli,“ přisvědčil Mohamed, který spatřoval v připraveném jízdním zvířeti vedení shůry, nechtěl však vzít někomu to, co mu možná patřilo. Proto pokračoval: „Nevzpomínám si ale, že bych zvíře objednal.“

„Pokud za ně můžeš zaplatit, klidně si nasedni,“ navrhl muž.

Když dojednali cenu, posadil se Mohamed na trpělivé zvíře, zatímco muž nasedl na druhého velblouda, aby ho vedl.

Hovorný muž vykládal cestou o všem, co se poslední dobou odehrálo. Divil se, že jeho průvodce vůbec o ničem neví. Když mu pak Mohamed sdělil, že přichází zdaleka a že v posledních letech pobýval mimo tuto zemi, snažil se muž vylíčit mu události minulých let podle pravdy i pověstí.

Mohamed z vyprávění zjistil, že za jeho nepřítomnosti zuřila v Arábii krvavá občanská válka. Abú Bekr soustředil své vojsko kolem Jathribu a byl stále připraven vypravit se rychle tam, kde se mu plameny povstání nepodařilo ještě zcela udusit a hrozilo, že znovu vyšlehnou.

„Znal jsem Abú Bekra,“ přiznal se Mohamed, chtěl o něm vědět víc. „On tedy ještě žije?“

„Bylo by zle s naší zemí, kdyby nežil,“ prohlásil muž důrazně. „Od té doby, co náš kníže odjel do Sýrie, když ho tam posel zavolal, by země zůstala odkázaná sama na sebe, kdyby ji vezír věrně nespravoval.“

„Takže Abú Bekr převzal vládu?“ zkoumal Mohamed.

Teď poznal, proč mu byl poslán do cesty tento hovorný muž, který se mu zpočátku zdál být na obtíž.

„Ne, na to neměl čas. Dusí jen povstání a vzpoury tím, že odpravuje vzbouřence,“ podotkl muž lhostejně.

Mohamed se otřásl hrůzou. Jak byl vděčný za to, že to nebyl jeho úkol!

„Knížete nemáme, protože víme, že se náš kníže vrátí, jakmile ho budeme moci osvobodit z rukou lstivých Syřanů, kteří ho drží v zajetí. Abú Bekr zbrojí a připravuje se na válečné tažení, aby ty ničemy donutil propustit našeho knížete.

Prozatím vládne jeho zeť Alí a Saíd, jehož kníže přijal za vlastního, mu při tom pomáhá.“

„A jak dlouho už trvá tento stav?“ vyzvídal Mohamed, který úplně ztratil pojem o času.

„Je to téměř deset roků, co vypukly první nepokoje,“ dozvěděl se.

Deset roků! Nepochopitelně dlouhá doba, když to slyšíme, a přece to byl nepopsatelně krátký čas na to, co všechno prožil.

Jeho učení trvalo deset let!

Deset let žil odloučen od svých drahých! Jeho dcery, Fáhira i Jezihde, ho již nebudou znát. Jestlipak i dítě, které očekávali, byla opět dcera?

Po všechny roky si téměř nevzpomněl na ty, kteří měli opět vstoupit do jeho života. Ale ani teď neměl čas, aby se jimi zabýval. Večer dorazili svižně si vykračující velbloudi do města a velbloudář zavedl Mohameda do odlehlého, ale velmi pohodlného hostince.

Příští den se Mohamed snažil navázat kontakt s Araby usazenými ve městě. Také oni se zmiňovali o hrůzách, které prožila Mekka, a vyslovovali jméno Abú Bekra jen s hrůzou. Mysleli si však, že za vším, co se odehrávalo, byly Mohamedova rozkazy. Podle jejich názoru pobývá v Jathribu, který chce přeměnit ve své sídelní město.

Byl zvědav, jestli neslyšeli o Abú Tálibovi, ale nikdo o něm nevěděl. Buď přišel někde o život, nebo přijal jiné jméno, pod jehož záštitou pokračuje ve své nepřátelské činnosti.

Zmínil se o spojení všech Arabů a setkal se s radostným souhlasem. Muži ho žádali, aby zůstal ve městě do zítřejšího večera. Připravuje se tajná schůze mnoha Arabů. Měl by se jí zúčastnit a případně na ní promluvit, pokud bude chtít.

Dojímalo ho, že věnují tolik důvěry jemu, neznámému muži. Tato myšlenka ho zaměstnávala tak silně, že ji nakonec vyjádřil i slovy:

„Povězte mi, přátelé, odkud víte, že s vámi dobře smýšlím a že vás nezradím?“ obrátil se na ně.

Dověděl se, že jeden starý Arab, který je jasnovidec, jim už před třemi dny ohlásil příchod cizince a popsal Mohameda tak zřetelně, že ho ihned poznali.

Co řekne Musád, o tom není možné pochybovat. Poradil jim také, aby cizince dobře přijali. Světlou skvrnu na jeho čele mají považovat za znamení, že ho vyslal Mohamed ben Abdalláh, kníže Arabů, který má na čele totéž znamení.

Příští den strávil Mohamed v přístavu a pozoroval tam leccos, co mu mohlo být užitečné.

Zjistil, že zde provozují čilý obchod s dalekými zeměmi, kde obchodníci požadují hlavně koření, kadidlo, drahokamy, koberce a hedvábné látky. Také kávu by rádi objednávali, ale Syřané žádnou nevyvážejí. Spotřebují všechnu sklizeň kávy ve vlastní zemi.

„Dopravujete na lodích i vzácné dřevo?“ vyzvídal Mohamed, v němž se probudil obchodní duch.

„Nemáme žádné. Palestina ovšem posílá do dalekých zemí cedry,“ informovali ho.

Dál ho zajímalo, co za to cizí národy výměnou poskytují. Dostalo se mu poučení, že se na lodích přivážejí zbraně, především meče z podivuhodně ohebné oceli, které jim slouží za vzor pro vznikající výrobu zbraní.

Přicházejí také balíky hladké, bílé látky z rostlinných vláken. Ta se tady barví a zpracovává na oděv pro ženy a děti. Je chladivá a přiléhavá.

KDYŽ SE chýlilo k večeru, zašel Mohamed za svými známými. Radostně ho přivítali. Musád byl celý den u vytržení. Teprve asi před hodinou začal konečně mluvit a oznámil naslouchajícím mužům, že dnes zažijí velkou událost. Ujistil je, že přijde sám Mohamed, aby jim slíbil pomoc v nouzi.

„Kde žije Musád?“ přál si vědět Mohamed. „Mohl bych ho vidět?“

Pověděli mu, že bydlí v jedné z úzkých uliček, které by se cizinec určitě vyhnul. Kromě toho bývá po každém prorokování tak vyčerpaný, že je nutné ho nechat v klidu. Přijde večer na shromáždění.

„Večer?“ podivil se Mohamed. „Cožpak ještě není večer?“

„Pane, slunce sice už zapadlo, ale můžeme se sejít teprve tehdy, až městské stráže projdou naposledy městem. Do té doby buď naším hostem. Zahoukání sovy nám oznámí chvíli, kdy budeme mít jistotu, že už na nikoho nenarazíme.“

Muži mlčky seděli pohromadě a kouřili po způsobu Syřanů z podivných dýmek. Knížeti se to nelíbilo, byl zde ale hostem a nemohl se k tomu vyjadřovat. Obláčky, které se linuly z dýmek a úst mužů, sice měly příjemnou vůni, ale modravé zbarvení propůjčovalo všemu kolem nezřetelné obrysy. Právě tak nezřetelně a mlhavě to asi vypadalo v duších mužů, kteří se oddávali tomuto požitku.

Jakmile muži zpozorovali, že dýmky vzbudily jeho zájem, nabídli mu, aby si s nimi zakouřil. Myslel však na to, co přinese dnešní večer, a jejich nabídku odmítl.

Když chtěli znát důvod jeho odmítnutí, řekl jim to zcela otevřeně. Smáli se tomu, ale jeden po druhém nechal dýmku vyhasnout. Zato donesli silnou černou kávu. Všechny oživila.

Konečně zaznělo houkání sovy.

Muži se rychle vydali na cestu. Nebylo nutné chodit daleko. Hned za městem stála velká budova, která většinou sloužila za skladiště dováženého zboží. Právě den předtím se vyprázdnila.

V budově byla velká síň a Mohamed se podivil, když sledoval, jak se rychle naplnila až do posledního místečka. Ještě víc ho překvapilo, když v ní poznal místo, které spatřil ve svém nočním vidění.

Takže jeho cítění, že zde má a musí mluvit o Bohu, bylo správné.

Na vyvýšené místo, vytvořené z beden, si stoupl starší muž a začal promlouvat k přítomným mužům. Mluvil tak, jak to pravděpodobně bylo vždy zvykem. Zmínil se o utlačování a vypočítával řadu násilných činů, které si Arabové v Sýrii museli nechat líbit. Pro každé takové obvinění měl svědky a ti potvrdili jeho slova.

„To je veřejný žalobce,“ zašeptal jeden ze známých Mohamedovi, když spatřil jeho tázavý pohled. „Dnešní řečník promluví hned po něm.“

Stařec namáhavě sestoupil z beden a za chvilku na ně vyskočil mladší muž. Pozdravilo ho přátelské volání, zdálo se však, že je neslyší. Jeho bledá tvář zůstala nehybná a vážná.

Bez úvodu začal vykládat o tom, na co všichni pomýšleli: o osvobození ze syrského jařma a připojení k Arábii.

„Přátelé, jestliže je mezi námi skutečně vyslanec knížete Mohameda, jak nám říkal Musád, ať předstoupí, abychom z jeho slov načerpali sílu a odvahu. Po dlouhé době poloviny lidského věku je to první světlý okamžik. To, co nám bylo dříve hlásáno krásnými slovy, nás mohlo přivést jedině do záhuby.

Vzpomínáte si ještě na Abú Táliba? Získával nás pro připojení k Arábii a současně nám zapovídal podnikat nějaké kroky za tím účelem. Jeho přátelé chtěli naši věc prosadit u knížete. Jsem přesvědčen, že nic podobného neudělali.

Žádám tě znovu, cizinče: předstup před nás, abychom tě mohli vyslechnout!“

Klidným krokem přistoupil Mohamed k řečníkovi a postavil se naproti němu, takže si mohli pohlížet do očí. I když měl na sobě velmi prostý oděv, vyzařovala z celé jeho postavy a z každého jeho pohybu taková důstojnost a ušlechtilost, že už z jeho zevnějšku se šířily povzbuzení a posila utlačovaným lidem. Cizinec je zřejmě vysoký úředník a jistě se k tomu bude moci vyjádřit.

Řečník si změřil Mohamed a pak začal:

„Neuvedl jsi, jak se jmenuješ, cizinče. Stačí nám však, že se pro tebe vyslovil Musád. Důvěřujeme ti, i když nevíme, kdo jsi. Pověz nám: znáš knížete Mohameda ben Abdalláha?“

Mnoho set párů očí napjatě hledělo na hosta. Mohamed se usmíval. V jeho úsměvu bylo tolik dobroty a laskavosti, že si všichni ulehčeně oddechli.

„Ovšemže znám knížete Arabů,“ pronesl Mohamed zvučným hlasem. V jeho hlase nebyl patrný hrdelní tón Arabů, ale zněl jako jasný kov.

„Víš, jestli myslí i na nás, kteří tady strádáme v bídě a  utiskují nás?“ zpovídal ho dál řečník.

„Myslí na vás a chce vám pomoci!“ řekl hlasitě Mohamed.

„Myslí na nás a chce nám pomoci!“ opakovalo mnoho hlasů s důvěrou, jásotem i obdivem podle druhu a povahy toho, kdo tato slova vyslovil.

Právě tento chór uchvátil Mohamedovo srdce, takže již nečekal na řečníka, obrátil se k zástupu a začal mluvit:

„Krajané! Arabové! Vytrpěli jste těžká příkoří, abyste v nitru dozráli a mohlo se vám dostat požehnání, které vám tato těžká doba přináší. Museli jste se naučit, že daleko od domova nemůže nikdy vykvést opravdové štěstí.

Nebylo by však správné, kdybyste se teď chtěli vrátit do své vlasti, kterou neznáte a kterou již vaši předkové opustili. Zdomácněli jste už zde. Nebojte se, že vám řeknu, abyste zůstali v cizině. Ne!

Nemůžete se vrátit do Arábie, tam pro vás není místo, ale…“ na několik vteřin se odmlčel a přelétl pohledem dav, který uchváceně visel na jeho rtech, „ale Arábie přijde k vám! Tuto zemi, kterou obýváte a která se přes veškerý útisk stala vaší vlastí, připojíme k naší.

Velká Arábie sjednotí všechny země, kde žijí snědí synové matky Arábie. Z porobených se stanete šťastnými lidmi, rovnoprávnými s těmi, kteří žijí vedle vás.“

„Proč ne pány?“ bylo slyšet mnoho hlasů.

„Možná i pány,“ připustil Mohamed. „Nebylo by ale správné, abyste se chystali provádět druhým to, čím se na vás prohřešili!“

Všude kolem se ozval šepot. Mohamed nemohl rozeznat, zda je to souhlas nebo nesouhlas, ale klidně čekal. Zřetelně cítil mocnou sílu, která mu byla zaslíbena, jak proudí celou jeho bytostí.

Zhluboka se nadechl, protože tato síla ho téměř omračovala. Zástup to považoval za znamení, že chce mluvit dál. Nastal opět klid.

„Přátelé, slyšte, co vám kníže Mohamed ben Abdalláh sděluje mými ústy:

Je ochoten osvobodit vás od vašich utlačovatelů. Když to nepůjde jinak, tak i ozbrojenou mocí!“

Přerušilo ho radostné volání. Několik vteřin nemohl pokračovat v řeči. Pak opět rychle zavládlo mlčení.

„Prosí vás ale, abyste předčasně nic nepodnikali. On sám chce promluvit s těmi, kdo byli předtím vašimi tajnými vedoucími. Spolu s nimi určí, co se má podniknout. Každý nerozvážný krok by všechno pokazil. Rozumíte mi?“

Sálem se rozlehly souhlasné výkřiky.

„Kníže Mohamed si je úplně jist, že to, co si předsevzal, se podaří, protože má mocného spojence, který mu uložil, aby provedl tento krok. Chce pomoci i vám, jestliže ukážete, že jste toho hodni.

Tímto mocným spojencem je Bůh, Pán všech světů, který stvořil vás i mne, zvířata i rostliny, celé stvoření! On vzpíná svou svatou ruku nad lidmi, aby mohli dýchat a růst, a nechce, aby byl kdokoliv nespravedlivě utlačován. Tohoto Boha poslouchá Mohamed a tomuto Bohu chce přivést svůj lid, aby se mu také dostávalo požehnání, které proudí z pravdy a víry v Boha.“

„Slyšte ho!“ přerušil Mohameda třesoucí se a přece pronikavý hlas. „Mluví čistou pravdu!“

„Musád, věštec Musád!“ volali muži.

Utvořili uličku pro starce, který procházel davem a opíral se o mladého muže. Když třesoucí se věštec stanul před Mohamedem, natáhl ruku. Kníže si všiml, že stařec je slepý. Vyhaslé zornice ztratily lesk, a přesto jeho obličej zářil jakoby prosvícený zevnitř.

„Podej mi svou pravici, cizinče,“ poprosil stařec a Mohamed mu vyhověl. Uchopil starcovu ruku a stiskl suché, chladné prsty ve své vřelé dlani. Vtom se stařec sklonil a přitiskl zvadlá ústa na jeho ruku.

Shromážděných mužů se zmocnil údiv. Místy problesklo pochopení. Už nepotřebovali Musádova slova, jeho gesto mluvilo samo.

„Sláva knížeti Mohamedu ben Abdalláhovi!“ zahřmělo sálem.

Veškerá opatrnost byla ta tam. Dosud tak sklíčení muži se rozjásali, oživila je radost a odvaha. Mohamed chtěl mluvit, ale nemohl se dostat ke slovu. Znovu a znovu dávali přítomní muži hlasitým voláním najevo své štěstí.

Konečně zvedl ruku. Musád chtěl něco říci.

Několik mužů vyzvedlo starce na bedny a podrželo ho, aby mohl pevně stát. A stařec začal mužům vykládat, že skutečně sám kníže pobývá v jejich středu jako záruka, že jim chce pomoci.

Jemu, Musádovi, se Bůh a Pán zjevil prostřednictvím svých služebníků již před lety. Odtud pochází všechna jeho proroctví. Ví, že spása pro celý národ může spočívat jen ve víře, kterou jim přinese Mohamed z příkazu Pána všech světů.

Mají děkovat Bohu, že se jich ujal. Budou o něm slyšet a budou ho vzývat jako Pána a Pomocníka.

Pak mluvil Mohamed k lidem, kteří naslouchali naplněni štěstím. Mluvil o Bohu, který se kdysi zjevil Židům, potom ale zaslíbil své požehnání všem národům, jež chtěly kráčet po jeho cestách.

Hovořil dlouho, až rozestavené stráže oznámily, že na obloze planou ranní červánky. Shromáždění se rychle rozešlo. Mnoho přítomných mužů prosilo Mohameda, aby k nim zavítal jako host. Zpočátku dával přednost tomu, že zůstane v hostinci, ale nakonec odešel se svými prvními známými k nim domů, aby s nimi posnídal.

PŘÍŠTÍ dni strávil prohlídkou města a okolí. Každý okamžik, na který se mohli tajní vedoucí uvolnit, kníže využil k rozhovorům o plánech do budoucnosti.

Když bylo všechno uspořádáno, svolali nové shromáždění a na něm Mohamed znovu vyprávěl o Bohu.

Pak se rozloučil a slíbil, že o něm brzy uslyší. Dohodl se s nimi, že se už nebude obracet na Syřany, protože každý jeho pokus, kterým by chtěl dosáhnout ulehčení pro Araby, by vyvolal ještě větší útisk.

V noci se Mohamed dověděl, že je čas, aby se vrátil do Jathribu. Spoléhal se tak pevně na vedení shůry, že se ani nepoohlédl po velbloudech na zpáteční cestu.

Jeho důvěra ho také nezklamala. Zatímco dokončoval přípravy na cestu, přišel k němu velbloudář, který ho přivezl.

„Pane, slyšel jsem, že jsi ještě tady. Jestliže máš chuť jet se mnou do Jathribu, posaď se na velblouda, který na tebe čeká venku.“

Po cestě si Mohamed dal vyprávět, co se velbloudář mezitím doslechl. V Mekce se poměry uklidnily. Z kdysi kvetoucího města zbyly rozvaliny, ve kterých nuzně živoří sotva polovina někdejšího obyvatelstva.

Také ostatní města musela pocítit Abú Bekrovu odplatu. Okolo Mekky se rozprostírá pás zpustošených vesnic.

„A Jathrib?“ zajímalo Mohameda.

„Jathrib vzkvétá a rozrůstá se. Kolem města rozložil Abú Bekr své vojáky, ale bylo zbytečné bránit město. Chrání je věrnost obyvatel.“

„Znáš Jathrib?“ zjišťoval Mohamed, který by rád slyšel nějaké zprávy o své rodině. Velbloudář však město neznal.

PO CESTĚ trvající mnoho dní konečně dorazili k pásu ozbrojenců. Zde Mohamed zaplatil svému velbloudáři a ten ihned s oběma velbloudy odjel. Mohamed projevil přání setkat se s Abú Bekrem. Vystihl správně situaci, protože ukončil jízdu blízko vezírova ležení.

Vojáci si udiveně prohlíželi prostě oblečeného muže, který se hodlal odvážit navštívit „krvavého Abú“, jak mu říkali.

„Kdo jsi a co od něho chceš?“ chtěl vědět důstojník.

„Jmenuji se Mohamed a jsem vezírův dobrý známý,“ bylo mu řečeno.

„Tak počkej tady venku, zeptám se, jestli s tebou chce mluvit. Pokud se rozzlobí, že ho ruším padne jeho hněv na tvou hlavu, cizinče,“ rozhodl důstojník.

Mohamed musel dlouho čekat, než uslyšel Abú Bekrův hlas.

„Kde je ten muž, který se odvažuje dávat si jméno váženého knížete?“ hromoval, když odhrnoval závěs svého stanu.

„Mohamed je obyčejné jméno, jmenuje se tak mnoho mužů,“ prohodil Mohamed v dobré náladě. „Bylo by horší, kdyby se jmenoval Abú Bekr, protože ten je jen jeden!“

Vezír rychle postoupil o několik kroků vpřed. Poznal tento hlas.

„Pane,“ vypravil ze sebe zajíkavě a chtěl se vrhnout na zem.

Mohamed mu v tom zabránil a pošeptal mu, že nechce za žádnou cenu, aby ho ostatní poznali.

Abú Bekr se rychle vzpamatoval. Požádal hosta, aby vstoupil do jeho stanu. Jakmile zařídil, aby jim přinesli jídlo a pití, vešel rovněž dovnitř.

Proti sobě stanuli oba muži, kteří se neviděli tolik let. Dívali se na sebe a divili se. Zatímco Abú Bekr zjistil, že Mohamed nevypadá ani o den starší než tehdy, když od nich odjel, musel Mohamed uznat, že Abú Bekr se blíží stařeckému věku.

Zdálo se, že Mohamedovy rysy, které byly vždy ušlechtilé a jemně řezané, jsou prodchnuty duchem. Abú Bekrův hrubší obličej byl zarudlý a vyznačoval se do určité míry ukrutností.

Oba si měli hodně co vykládat, a přesto nemohli najít slova. Konečně vezír přerušil mlčení:

„Pane, kde jsi byl po všechny ty dlouhé roky?“

„Ve škole Boží,“ pronesl Mohamed vážně. „Budu ti o tom vyprávět později.“

„Zítra jsem měl v úmyslu vyrazit na cestu do Sýrie a požadovat, aby tě vydali,“ přiznal se Abú Bekr a kroutil hlavou.

„Potáhneš do Sýrie, příteli, jakmile mne vyslechneš. Nebudeš však žádat, aby mě vydali, ale osvobodíš Araby.“

Celou noc seděli spolu a vyprávěli a informovali jeden druhého. Na přání knížete odsunuli všechno ostatní stranou a mluvili hlavně o utlačovaných Arabech, kterým měla být co nejrychleji přinesena pomoc.

Mohamed už cestou zjistil, že je to vůle Boží, aby Abú Bekr vynutil ozbrojenou mocí osvobození Arabů. Proto teď vydal tento rozkaz a setkal se u Abú Bekra s radostným porozuměním.

„Pane, moji vojáci a já jsme si za deset let tvé nepřítomnosti tak zvykli na válečné řemeslo, že bychom se nudili, kdybychom museli bydlet ve stanech. Je dobře, že máš pro nás práci.“

„Nehledej svou práci jen v prolévání krve, příteli,“ poprosil ho Mohamed. „Ušetři všechny, kdo se chtějí podrobit.“

Vezír se beze slova uklonil. Ve svých myšlenkách se snažil ujasnit si cosi, pro co hned nemohl najít správnou formulaci.

Po chvíli se konečně vyjádřil:

„Je dobře, pane, že mezi námi pobýváš a nenechal ses zatím poznat. Přidržím se svého původního plánu a budu žádat v Sýrii tvé propuštění. To bude důvod pro to, abych vtáhl s ozbrojenou mocí do sousední země. Ostatní se vyvine samo.

Musím tě ale požádat, abys toto tajemství zachoval ještě několik dní.“

Mohamed si myslel, že stačí, když Abú Bekr na hranicích prohlásí, že přichází osvobodit utlačované příslušníky svého národa.

Vezír mu ale dokázal, že by pak došlo ke krveprolití ve vnitrozemí Sýrie a nebyl by schopen mu zabránit. Kníže jeho důvody uznal a přestal mluvit do záležitostí věrného služebníka, který měl na sobě deset let veškerou zodpovědnost.

Nazítří Abú Bekr odtáhl s jádrem vojenské moci. Uměl udržovat své vojáky ve skvělé kázni a Mohamed měl radost z těchto ovládajících se a dobře ozbrojených mužů, dokud si nepřipomněl, za jakým účelem se vydávají na vojenské tažení.

Malá četa vojáků zůstala pod vedením spolehlivého velitele v ležení. Mohamed se u nich zdržel ještě několik dní, ovšem nedal se poznat.

Ve chvíli, kdy byl Abú Bekr podle jeho odhadu už dost daleko, zamířil do Jathribu. Vyžádal si pro sebe hřebce na cestu. Vojáci nemohli odmítnout jeho přání, protože se jednalo o vezírova dobrého známého.

Když se blížil k městu a mohl už rozeznávat jednotlivé budovy, spatřil na návrší napravo od cesty malý, bílý palác uprostřed kvetoucích zahrad. Postavili jej tak lehce a vkusně, že působil dojmem, jako by se vznášel mezi kolébajícími se vějíři palem.

„To je opravdový div krásy,“ poznamenal Mohamed polohlasně. „Mohli byste mi prozradit, kdo bydlí v tom paláci?“ obrátil se na několik mužů, kteří spravovali cestu.

Muži si udiveně prohlíželi cizince.

„Odkud přicházíš, že nevíš o sídle čistých žen?“ vyhrkli celí užaslí nad jeho nevědomostí.

„Čistých žen?“ podivil se Mohamed. „Kdo je to?“

„Říkáme tak manželce našeho zajatého knížete a jeho dcerám, protože vedou tak čistý a bohabojný život. Bydlí tam se svými přítelkyněmi a služebnicemi.“

„Obývá palác také Alí se svou manželkou?“ toužil dovědět se kníže, jehož srdce se začala zmocňovat radost.

„Ne, postavil si palác o kus dál, kde bydlí se svou ženou a šesti syny.“

Šest synů! A jemu byl dědic odepřen! Jistě to byla také vůle Boží.

Mohamed poděkoval za zprávy a pobídl svého hřebce k rychlejšímu klusu. Za chvíli zastavil u mřížového plotu zahrady obklopující palác. Uviděli ho a jeden ze zahradníků k němu přispěchal.

„Koho chceš navštívit, cizinče?“ oslovil ho přátelsky. „Sem nemají muži přístup. Jeď kousek dál k domu, který vidíš vzadu mezi vrcholky palem. Bydlí v něm Alí, zeť našeho knížete. Tam přednes svou žádost!“

„Mám poselství pro kněžnu Álinu, které musím sám odevzdat,“ namítl Mohamed.

Zahradník ale trval na svém:

„Jestliže je tvé poselství tak naléhavé, můžeš je vyřídit kněžně tam. V poledne chodívá vždy k Fátimě. Na tento pozemek nesmí vstoupit noha muže.“

Kníže poznal, že je úplně bezmocný. I kdyby prohlásil, kdo je, nebylo jisté, zda by ho zahradník dbalý povinnosti pustil dovnitř. Álinin příkaz zněl příliš jasně.

Jel proto dál až před palác Alího. Tam zastihl starého Mustafu. Služebník svého pána ihned poznal. Jen s námahou mu Mohamed zabránil, aby neprojevoval radost hlasitým voláním.

Konečně stařec pochopil, že kníže zatím nechce, aby ho poznali. Umožnil mu vstoupit vedlejší brankou do paláce a požádal ho, aby počkal v malé, velmi pěkné místnosti. On sám chtěl dojít pro Fátimu.

Několik minut byl Mohamed sám a snažil se zvyknout si opět na blahobyt, který ho náhle obklopil. Tento palác byl samozřejmě ve srovnání s palácem v Mekce prostý a postrádal veškerou nádheru, ale na tyto věci už Mohamed nebyl zvyklý.

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vběhl asi šestiletý chlapec. Když neočekávaně spatřil cizího muže, údivem zapomněl, proč vlastně přišel.

„Co tady děláš, cizinče?“ zeptal se jasným dětským hláskem. „Kdo tě sem pustil?“

Mohamed si prohlížel chlapce a náhle si uvědomil, že je jakýmsi způsobem přece ještě spojen s lidmi. Tento chlapec je jeden z jeho vnuků – vycítil podle lásky, která se v něm náhle rozhořela. Vyzařovala z jeho očí a přitahovala chlapce.

Pomalu se přiblížil k mlčícímu muži a otevíral víc a víc oči.

„Ty jsi můj dědeček!“ zajásal náhle. „Konečně jsi přišel. Já jsem Mohamed ben Alí a mě ještě neznáš. Máš radost, že jsi u nás?“

„Chlapče, jak jsi mne poznal?“ divil se Mohamed.

„Podle tvých očí, dědečku. A cosi ve mně říkalo docela hlasitě: to je dědeček, na kterého jsme tak dlouho čekali.“

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila Fátima a za ní Alí. Mustafa neprozradil, kdo cizinec je, ale malý Mohamed volal radostně na rodiče:

„Dědeček přišel a má takové oči, jak jsi nám o nich vyprávěla, maminko! Oči plné nebeské záře a lásky k lidem.“

Když se utišila první radost, rozhodli se zavolat kněžnu Álinu. Malý Mohamed se však s ní neměl setkat, aby ji příliš nepolekal svou jásavou zprávou. Také radostný úlek by mohl uškodit této něžné bytosti.

Mezitím Alí zavolal ostatní své syny. Nejmladšímu, jehož přinesli, bylo teprve několik týdnů.

„Mohamed se ti podobá nejvíc, kníže,“ projevil svůj názor Alí. „Jméno se pro něho velmi dobře hodí.“

Pak přišla Álina, která v duchu cítila, jaká radost ji očekává. Již několik dní žila v přesvědčení, že její manžel se brzy vrátí. Děkovala Nejvyššímu, že ho tak milostivě ochraňoval.

Mnoho, velmi mnoho si měli vyprávět, zejména když se dostavil také Saíd. Alí chtěl ihned složit účty z veškerého svého jednání, ale kníže ho požádal, aby zatím zůstalo všechno při starém.

Chtěl si pomalu zvyknout. Možná by bylo vůbec nejlepší, kdyby se práce rozdělila. Sám by se nejraději omezil na hlásání nové víry.

Ostatní velmi rozhodně odporovali tomuto názoru. Byli přesvědčeni, že lid by si žádal svého knížete. Mohamed musí zůstat knížetem a oni se budou usilovně snažit pomáhat mu ve všech záležitostech.

Zařídil si obydlí v městském domě, který v prvních dobách sloužil za útulek kněžně a jejím dcerám.

Stále ještě si myslel, že může považovat Mekku za své město, přestože mu Alí vylíčil zoufalý stav kdysi tak kvetoucího sídelního města. Proto nechtěl ani slyšet o tom, aby mu jathribští občané postavili vlastní palác.

Jeho mysl zcela zaujala nová víra, kterou měl hlásat svému lidu.

Původně hodlal vyjít z Mekky a postupně zasáhnout ve stále větších kruzích celou zemi. Když teď poznal, že tento postup není možný vzhledem k vývoji, který proběhl v zemi, chopil se jiného plánu: chtěl zavést víru nařízením pomocí několika nových zákonů.

Mluvil o tomto plánu se svými přáteli a ti uvažovali, jak by byly takové příkazy přijaty. Velká většina lidu by je přijala asi tak jako zákaz nosit určitý druh oděvu nebo nařízení o zacházení s otroky, které bylo nutné nedávno vydat.

Křesťané by se bouřili, chválili by svou víru a prohlašovali, že se jí nezřeknou. Ale právě křesťané vykládali slova Syna Božího tak nesprávně a mylně, že by Mohamedovi vůbec nebylo líto, kdyby se chtěli vystěhovat.

Více mu záleželo na židech, kteří tvořili dobrou třetinu obyvatelstva.

Polovinu židů bylo možné přirovnat ve věcech víry k uctívačům fetišů, protože se vůbec nestarali o Boha. Těm by prospělo, kdyby byli donuceni k přemýšlení a zájmu o své nitro.

Druhou, pravověrnou polovinu židů by bylo možné získat jen tehdy, kdyby uznali Krista za Mesiáše. K tomu je bude muset Mohamed přimět. Pak by už bylo snadné získat lid pro novou víru.

Mohamed nikdy neměl na mysli nic jiného než zbavit židovství všech lidských přídavků a pak je dál zdokonalovat. Začal dávat pevnou formu tomu, co viděl před sebou, a to nejdříve tím, že vydal cosi jako „poselství k národu“, které mělo být na různých místech současně přečteno:

„NÁROD, který se utápí jen v pozemských věcech, aniž by vzhlížel a snažil se dospět k výšinám, nemá právo na existenci.

Zaměříme-li však my lidé pohled vzhůru, musíme najít toho, kdo všechno stvořil a kdo také řídí naše osudy: Boha!

Je jen jeden Bůh, který je nejvyšší, věčný a všemohoucí. Žádný člověk ho nemůže spatřit, ale každý člověk může vycítit jeho vůli.

Stále znovu posílal Bůh na tuto zemi proroky a zvěstovatele Pravdy, kteří měli o něm hlásat lidem. Každý z nich byl obdařen velkou silou, a přesto žádný z nich u tvrdohlavých národů nic nepořídil.

Abrahám dal svým životem svému lidu příklad, jak má žít věřící člověk. Ještě dnes se mu lidé obdivují, ale nikdo nemyslí na to, aby jednal tak jako on. Mojžíš přinesl přikázání samotného Boha – kdo jich však dbá?

Tu poslal Bůh na tuto zemi nejskvělejšího zvěstovatele Pravdy, Ježíše Krista, svého vlastního Syna!

Cokoliv pravil, byla čistá Pravda, bylo to samotné Slovo Boží. Pokud působil na této zemi, žil toto Slovo. Lidé mu neporozuměli a zavraždili ho.

Stále ještě mluví se zbožnými posuňky o Mesiáši, o Vyslanci Božím, který má přijít. Jemu pak chtějí sloužit a poslouchat ho. Nechtějí uvěřit, že Mesiáš přišel již před šesti sty lety, neboť pak by museli přiznat, že se na něm tak těžce prohřešili, že to nelze odčinit žádnou lítostí.

Vy, Arabové, však slyšte: Kristus je Syn Boží a přišel na svět, aby lidstvo vytrhl z jeho hříchů! Chtěl znovu rozžehnout plameny víry v Boha, v lidských srdcích všude na celém světě mělo být světlo a jas.

Toho se držte, dokud vám o něm neřeknu víc. Protože já, Mohamed, jsem také Boží prorok! Jsem poslední v řadě, ne ten nejsilnější, ale ten, který přichází naposled.

Smím však hlásat Boha i jeho vrozeného Syna Ježíše Krista! Ba ještě více: smím také svědčit o tom, který přijde, aby soudil svět ve slávě a spravedlnosti!

Všechno, co vám zvěstuji, jsem obdržel shůry. Běda mi, jestliže k tomu připojím jediné vlastní slovo.

Nyní vám pravím:

Jakožto váš kníže vám přikazuji, abyste upustili od nesprávné víry! Všechny temply, domy uctívačů fetišů a modlitebny musí být uzavřeny počínaje dnem, kdy uslyšíte mé provolání. Budou postaveny nové chrámy ke cti jediného Boha. V nich vám bude zvěstována nová, opravdová víra.

Spalte všechny modly, neboť se oškliví Bohu. Nikdo nemůže nikdy spatřit Boha, proto také nikdo nesmí vytvářet jeho obraz. On sám to zakázal ve svých svatých přikázáních!“

TOTO poselství přečetl sám veřejně v Jathribu na velkém náměstí a mohl pozorovat, že udělalo na lidi hluboký dojem. Jathrib se ovšem díky působení čistých žen stal už vnímavým. Na jiných místech tomu bude jinak.

Kníže doufal, že brzy bude moci vyslat Alího a Saída, aby dál předčítali jeho provolání, ale v zemi opět propukl neklid.

Abú Bekr se vrátil ze Sýrie, kde po krátkém boji sesadil a zajal knížete. Přivedl ho s sebou, aby s ním mohl Mohamed jednat, jestliže bude ochoten.

Arabové a Židé uvítali s jásotem osvoboditele a postavili se na jeho stranu. Také většina syrského lidu se dobrovolně podrobila, protože už měla dost utlačování svým knížetem.

Vezír rozdělil zemi na tři části. V každé z nich ustanovil místodržitele a zanechal mu dostatečný počet vojáků, takže byl v případě nutnosti schopen prosadit svou vůli mocí. Nebude to ale téměř potřeba, protože lid přivítal novou vládu s ochotou a dobrou vůlí.

To byla dobrá zpráva! Mohamed se neodvážil zeptat, jaké měli při svém vítězství ztráty.

Zato žádal, aby si mohl co nejdříve promluvit se zajatým syrským knížetem. Nařídil, aby ho hned přivedli.

Po dlouhé době se Abú Bekr objevil velmi rozrušený a hlásil, že zajatec ukončil vlastní rukou svůj život. Ponechali mu meč, když slíbil, že ho nevytasí proti žádnému Arabovi. Teď se jím sám sprovodil ze světa.

Smrtí knížete skončil veškerý odpor dobyté země. Mohamed mohl přemýšlet o tom, že také v této zemi vyhlásí zákony o nové víře.

Mezitím mu obyvatelé Jathribu připomněli jeho slib, že jim dá postavit svatyni. S radostí se chystal splnit jej.

Kaaba v Mekce byla podlouhlá kamenná stavba, která si nečinila nárok na krásu. Mohamed chtěl vybudovat něco úplně zvláštního, a svolal proto z různých krajů stavitele, aby mu navrhli plán domu Božího.

Jednou ráno přišla Álina k manželovi a svěřila se mu:

„Dnes v noci jsem viděla nádhernou budovu. Byla okrouhlá a měla kupolovitou střechu. Ze všech stran proudilo dovnitř světlo pestře malovanými okny.“

Zatímco ještě mluvila, spatřil také Mohamed stavbu před sebou tak zřetelně, jako by ji už dávno znal. Nyní mohl stavitelům přesně vysvětlit, jak chce mít postaven dům ke cti Boží.

Navrhli plány a kníže byl velmi spokojený. Jeho radost a horlivost natolik povzbuzovaly ostatní, že práce rychle postupovaly vpřed.

V této době dával opět písemnou podobu nové víře. Uvažoval o tom, že to musí být kniha podobná židovskému svatému písmu. Zatím sám jasně nevěděl, jak ji sestaví, dostal však příkaz, aby nejdřív zaznamenal všechno, co se dozvěděl během dlouhé doby svého učení.

Řídil se pokynem, a čím více psal, tím byl jeho duch jasnější. Co mu dosud bylo nejasné, to se teď ukázalo v nejjasnějším světle, takže musel jen hledat správná slova. Ale ani to nebylo těžké, slova k němu proudila sama.

Při této práci se cítil šťastný, a proto ani nepozoroval, že se kolem něho stahují těžké chmury. Až jednoho dne k němu zavítali starší města Jathribu a hlásili, že židovské obyvatele rozhořčila stavba chrámu a několikrát se už pokusili překazit práci.

Minulou noc založili požár a jen díky bdělosti rozestavených stráží se jej podařilo včas uhasit.

„Ale vždyť právě židům chci pomoci!“ poznamenal Mohamed nechápavě. „Chci jim ukázat, jak těžce se prohřešili, a dát jim možnost, aby se odvrátili od svých nesprávných cest.“

Starší města se netajili obavami, že tyto názory židů by mohly přinést neštěstí celé Arábii.

„Promluvím k nim tedy! Svolejte je na zítřek večer na velké náměstí. Když jim všechno správně vysvětlím, budou zase spokojení.“

Přestože si muži od takového opatření vůbec nic neslibovali, nechtěli do toho mluvit a jednali podle pokynu knížete. Mohamed však přednesl v modlitbě celou záležitost nahoře a příští večer šel na shromáždění židů plný důvěry.

Cestou si všiml, že v okolních ulicích je rozestaveno nápadně mnoho vojáků. Kdo to nařídil? Nebylo mu to vhod, ale teď se už toto opatření nedalo odvolat.

Ve stanovenou dobu začal mluvit. Náměstí jen matně ozařovaly pochodně, takže kníže mohl rozeznat ani rysy lidí, kteří stáli před ním. Nevěděl, jestli naslouchají nebo netrpělivě přemýšlejí, jak by se sami dostali ke slovu.

Jak si předsevzal, tak také mluvil – prostě a srdečně. Ze začátku bylo úplné ticho, jakmile se však zmínil o Mesiáši, ozvaly se výkřiky.

„Co může vědět Arab o Mesiáši?“ zvolal kdosi hlasitěji než ostatní.

„Nezapomeňte, lidé, že moji předkové byli židé,“ připomněl Mohamed. „Mám rád židovskou víru a chtěl bych pomoci, aby se dostala z místa, na kterém se zastavila.“

Dav zareagoval reptáním.

Nedal se tím mýlit a pokračoval ve své řeči. Uvedl, že nový dům Boží bude zasvěcen Bohu, kterého uctívají všichni, Věčnému, Všemohoucímu, jemuž oni říkají Jehova.

„Ale křesťané i pohané se v něm mají modlit s námi, to přece víme!“ zvolal kdosi znovu mohutným hlasem.

„Cožpak to není vůle Boží,“ připomněl naproti tomu kníže, „aby celý národ měl jednu víru? Až budou všichni patřit k této víře, nebudou už ani křesťané ani jinověrci, ba ani židé. Všichni budou Božími služebníky!“

Nastal neklid a stále vzrůstal. Náhle vyletěl odkudsi kámen a zasáhl Mohamedovo čelo.

Pomalu zvedl ruku a přejel jí po poraněném místě. Pak podotkl:

„Lidé, to od vás nebylo správné. Přicházím z lásky k vám a vy se ke mně chováte tímto způsobem!“

„Chceš to mít lepší než ten tvůj Mesiáš?“ ozval se posměšně jakýsi řezavý hlas. „Říkal jsi přece, že také přišel z lásky a židé ho zavraždili. Dej si pozor, aby se ti nevedlo stejně, ty falešný hlasateli Pravdy!“

Dav již nebylo možné udržet. Kamení létalo a posměšky zněly ze všech stran. Mohamed stál úplně sám proti rozzuřenému davu, ale nepociťoval úzkost. Naopak cítil se silný, protože v něm byla síla shůry.

Volal hlasitě do vřavy:

„Lidé, buďte opatrní. To, co chcete udělat, by mohlo být vaší zkázou!“

Tuto dobře míněnou radu považovali posluchači za hrozbu. Vřava zesílila ještě víc. Náhle kdosi zavolal a po něm pak volali i jiní:

„Přicházejí vojáci!“

Bylo to skutečně tak. Z přilehlých ulic přicházeli ve vzorném pořádku vojáci. Nesli pochodně. Jejich záře osvítila náměstí, že bylo jasno jako ve dne. Dav ztratil odvahu a lidé se rozprchli všemi směry. Za chvíli bylo náměstí prázdné.

Mohamed se vracel domů jako omámený.

Udělal něco nesprávného? Neměl snad mluvit k lidem?

Abú Bekr žádal o rozmluvu, kníže ale nemohl nikoho vidět, dokud nevylil svou bolest před Bohem.

Klekl si na kolena a modlil se celou noc. Hledal jistotu, že jeho cesta je správná.

Mezitím stíhala židy v celém Jathribu odplata. Abú Bekr přesně věděl, kde židé bydlí. Už dlouho dával pozorovat jejich tajné rejdy. Teď vybral se svými vojáky všechny úkryty.

Zajatce nebrali! Byla to strašlivá krvavá lázeň, kterou připravil tento věrný služebník, aby uchránil svého pána před příštími útoky. Byl rád, že ho kníže nepřijal, protože v nitru věděl, že to, co nyní udělal, neodpovídá Mohamedovu smýšlení.

Jasně si uvědomoval, že kníže je snílek a druhý musí myslet za něho. Ať se Mohamed potom nějaký čas hněvá, ale kameny úrazu budou odklizeny z cesty.

Až do rána trvala krvavá lázeň a bylo povražděno přes pět set židů.

Kdo o tom má podat knížeti zprávu? Nikdo nechtěl převzít tento úkol. Nezbývalo, než aby vezír sám vstoupil do domu, kde Mohamed pobýval. Zbabělec nebyl nikdy.

Když předstoupil před knížete, polekal se toho, jak vypadá. Jeho obličej byl bledý a nevyspalý, v jindy tak zářících očích se projevovala únava.

Proti svému zvyku vezír čekal, až ho Mohamed osloví. Ten na něho dlouho hleděl a pak řekl:

„Příteli, jak pozoruji, přinášíš mi špatné zprávy. Nemohou však být horší než to, co jsem dnes v noci musel vidět a prožít. Mluv!“

Abú Bekr stručně vylíčil, jak pobouřen útokem na život důvěřivého knížete poštval své neméně rozhořčené vojáky na židy. Nemohli dlouho zjišťovat, kdo je vinen a kdo nevinen.

„Ti zbabělci by se stejně vymlouvali!“ zvolal vezír svým obvyklým bouřlivým způsobem.

Pak pokračoval opět klidněji a vykládal, jak jednou rozpoutané krvavé opojení jeho lidí nebylo možné zadržet. Skončilo teprve smrtí posledního žida v Jathribu.

Mohamed trnul hrůzou a rukama si zakryl oči.

„Není to strašné, Abú Bekre?“ vypravil pak zvolna ze sebe. „Chci lidem hlásat Boha, rád bych jim zprostředkoval štěstí, mír a požehnání, a zatím jim přináším smrt, protože jsou vražděni v mém jménu. Pověz sám, zda mohu po tom, co se dnes v noci stalo, ještě déle žít a jestli mohu být ještě nástrojem Božím?“

Poprvé od svého někdejšího odcizení mluvil Mohamed opět před vezírem o Bohu a dal mu nahlédnout do své duše.

Během této doby však Abú Bekr také našel cestu k Bohu, i když svým způsobem. Prosil v duchu, aby mu byla vnuknuta správná slova, jimiž by utěšil příliš měkkého knížete, ale která by mu také pomohla, aby se stal tvrdším.

„Kníže,“ začal opatrně, „mohl bys mě jednou vyslechnout? Ty chceš a máš přinést lidem novou víru! Proč potřebují novou víru? Jistě jen proto, že ve staré nemají dost opory, aby mohli jít svou cestou, aniž by klopýtali. Valná část lidstva propadla hříchu do té míry, že veškerá záchrana je marná.“

Mohamed zaúpěl, nepřerušil však vezíra. Abú Bekr pokračoval:

„Představuji si to jako velikánské, hluboké bahnisko, do kterého lidé z neznalosti cesty nebo z vlastní vůle zapadli. Teď vystrkují ruce nahoru, ovšem ne proto, aby se nechali vytáhnout ven, ale proto, aby také ostatní stáhli dolů.

Kníže, chceš nečinně přihlížet, jak i ostatní, až dosud nevinní, upadají do bahna, ve kterém se musí zadusit? Nevzal bys do ruky meč a neusekal bys ty rouhavé ruce? Tito lidé byli přece tak jako tak ztraceni, ale ostatní budou zachráněni!“

Pak mlčeli oba. V komnatě bylo dlouho ticho. Jejich duše se soustřeďovaly v modlitbě. Vezír se modlil za svého knížete a kníže za svůj lid.

Konečně Mohamed přerušil mlčení:

„Děkuji ti, milý příteli! Vím, že jsem slabý tam, kde je na místě neúprosná přísnost. Budu prosit Boha o sílu, abych zvítězil nad touto nemužnou slabostí.

Dnes v noci mi bylo ukázáno, že bude prolito ještě mnoho krve, než bude národ natolik zralý, aby přijal novou víru. Musíš tuto hroznou práci udělat za mne, protože jsi silnější než já!“

„Kníže, udělám za tebe všechno, co ti připadá těžké, jen mě za to nekárej!“ vyhrkl vezír.

Neznal jiný způsob, jak projevovat věrnost, než uvolňovat cestu zvěstovateli Pravdy.

Oba už nedokázali mluvit o tom, co se v noci stalo, protože byli hluboce pohnutí. Mohamedovi ale bylo jasné, že musí promluvit o události se staršími města. Dal je zavolat.

Když přišli, celí se chvěli. Strašlivá událost, která se v noci odehrála, je naplnila strachem a hrůzou. Nevěděli, co je čeká.

Kníže k nim promlouval vážně a přátelsky. Litoval, že bylo nutné použít tak těžká opatření. Potom ho zajímalo, jak chtějí zařídit odstranění obětí a jejich pohřeb.

Starší města o tom ještě neuvažovali. Proto Mohamed nařídil, aby bylo daleko za městem vykopáno několik hlubokých jam a do nich budou mrtvoly pohřbeny. Je ale nutné pamatovat na to, že mrtví byli jejich zbloudilí bratři, a nikdo je nesmí zahrabat jako zvířata.

Až určení lidé těla nebožtíků pečlivě uloží do hrobu, přikryjí je vrstvou zeminy. Pak přijde on sám, aby proslovil požehnání.

„Kdy myslíte, že budete s přípravami hotovi?“ chtěl vědět kníže. Starší města se polohlasně radili a nakonec uvedli, že zítra večer.

Kníže je propustil, aby bylo možné tuto smutnou práci brzy provést. Obrátil se k Abú Bekrovi s poznámkou:

„Kat nepatří k hrobníkovi, a proto tvoji vojáci nesmí pomáhat při pohřbu. Rozestaví se ale kolem hrobů, aby mrtvé nezneuctil žádný zvědavý pohled a aby k nim nedolétlo žádné špatné slovo.

Možná, že si při tom nejeden z nich uvědomí, že člověk zpitý krví jedná z neodolatelného nutkání. Soud musel stihnout ty, kdo se protivili Boží vůli, ale běda ruce, která vraždila z rozkoše!“

Ohromený vezír tázavě pohlédl na svého knížete, který jako by se rázem zbavil všeho slabošského.

„Příteli, jestliže my lidé poznáme nějakou chybu tak, jako já jsem poznal svou neblahou slabost, pak stačí udělat už jen nepatrný krok, abychom se jí zbavili pomocí síly Boží. Sílu k tomu si ovšem musíme vyprosit.“

Druhý den navečer, dříve než zapadlo slunce, stál Mohamed obklopen velkým zástupem lidí u tří hrobů, ve kterých byly uloženy tělesné pozůstatky mrtvých.

Jeho modlitba rozechvěla všechny posluchače. Prosil Boha, aby na vážkách spravedlnosti, pokud je to možné, nechal zvážit i to, že většina těchto lidí byla špatně vedena.

Připomněl zástupu, že tito mrtví zde museli zemřít jen kvůli nim, aby také oni nebyli strženi do propasti. Nemají klnout těmto obětem, ale mají jim děkovat v tiché vděčnosti.

Pak začal mluvit o Bohu. Lidé, rozechvělí posledními událostmi, žíznivě naslouchali. Leckterou duší zachvělo tušení o velikosti a vznešenosti Boží.

Za několik dní se zdálo, že vzrušení v Jathribu již pominulo. Každý šel po své práci a stavba okrouhlé svatyně rychle pokračovala. Mohamed, který se řídil pokyny shůry, hodlal nařídit, aby se lid v v pravidelných časech pětkrát denně modlil.

Tímto způsobem by bylo možné uchovat si i ve shonu všední práce myšlenky na Nejvyššího. Z toho důvodu nechtěl kníže určit předem obsah modliteb, zato chtěl napsat pro lid písně chvály a díků, které by každý používal podle vlastní volby.

Byl úplně zabrán do těchto myšlenek a jednoho dne je přednesl v úzkém kruhu svých věrných.

Živě souhlasili. Líbilo se jim, že by v celé zemi v tomtéž okamžiku stoupala ze všech srdcí vzhůru modlitba. Alí, který vždy hned přemýšlel o tom, jak by se dala nějaká věc provést, chtěl vědět, jak bude zařízeno, aby lidé povznášeli své duše k Bohu opravdu ve stejnou hodinu.

„Bude nutné ohlašovat čas,“ uvažoval Mohamed.

„Ale pak bys musel tyto vyvolavače postavit na střechy, kníže,“ namítl Saíd. „Kdyby stáli na ulici, bylo by je málo slyšet.“

„Postav pro ně věž vedle chrámu, příteli,“ navrhla Álina.

Její návrh se všem zamlouval a zvlášť Mohamed se ho ihned chopil. Bude nutné postavit štíhlou, vysokou věž, která by stála volně vedle chrámu. Bude ukazovat vzhůru jako prst, aby lidem už svou vnější formou připomínala to, co je nad lidským životem.

Álině se nelíbilo pojmenování „templ“. Na omluvu uváděla, že jí tento název připomíná ubohé povražděné židy. Také Alí žádal, aby našli jiné jméno, protože výraz „templ“ by zbytečně dráždil židy, kteří jej používají pro své modlitebny.

„Můžeme zvolit arabský výraz ,mešita’,“ navrhl kníže. „Líbí se mi už proto, že je čistě arabský a není odnikud vypůjčený. Mešita, dům uctívání, to bude skutečně to pravé!“

Protože Mohamed od té chvíle mluvil vždy o mešitě, zvykli si stavitelé i starší města na to, že se tak nazývá svatyně.

UŽ DÁVNO kníže toužil opět navštívit Mekku. Chtěl se sám podívat, co se s městem stalo. Doufal, že se tam bude moci zase usadit. Pravděpodobně bude muset vybudovat knížecí palác od základů znovu, ale toho by se ujal velmi rád.

Kromě toho se také chtěl poohlédnout po zazděných pokladech a vyzvednout drahokamy, které hodlal darovat svatyni v Jathribu. Jistě měl dostatek důvodů pro cestu do Mekky.

Abú Bekr o ní nejdřív nechtěl ani slyšet. Věděl, jak hrozně řádili v Mekce jeho vojáci a kolik škod způsobila také nesvornost měšťanů. Chtěl ušetřit knížete pohledu na tu spoušť, ale kníže nepřipustil, aby se na jeho pocity bral zvláštní ohled. Přál si podívat se na všechno sám a nechtěl se poddávat slabosti.

Řada lidí trvala na tom, že ho bude doprovázet: Abú Bekr se značným počtem ozbrojenců, Saíd, Alí i nejstarší syn Alího, Abdalláh.

Spolu s nimi se mělo na cestu vypravit i několik spolehlivých služebníků, mezi nimi Mustafa. I když byl velmi starý, chtěl se zúčastnit výpravy. Věděl, že je nepostradatelný při vyhledávání pokladu.

Jednoho krásného jitra vyjela početná družina městskou branou směrem na jih. Jak dávno již nejel Mohamed touto cestou! Před zraky jezdců se rozprostíraly ovocné sady, morušové háje a pole osetá obilím i kukuřicí.

Kdyby v tomto kraji zuřilo povstání, škody by se už dávno napravily díky bohatství úrodné přírody.

Míjeli malé osady. Když se lidé dověděli, že tudy projíždí kníže Mohamed, sbíhali se a vítali ho jásotem. Líbil se jim, když tak statně a s přirozenou důstojností seděl na svém hřebci.

Těšilo je, že je jejich knížetem. Jinak o něm mnoho nevěděli. Nikdy se nezajímali o to, kdo jim vládne. Pokud mohli žít v míru, bylo jim lhostejné, kdo je v zemi panovníkem.

Za několik dní dojela družina k Mekce a našla bránu města zavřenou. Abú Bekr si chtěl vynutit vstup hrozbami, ale obyvatelé Mekky ho uvítali posměchem.

„Dobře jsme se připravili a zabezpečili proti tobě, ty krvavý služebníku krvežíznivého pána!“ volali vyzývavě a posměšně z hradeb. „Nebudeš nám už škodit!“

Potom žádal kníže sám, aby se brány města otevřely. Na jeho žádost strážcové brány nereagovali, protože zřejmě neměli pokyny pro tento případ. Po chvíli oznámili, že kníže bude muset čekat. Nejdřív bude nutné svolat starší města.

Abú Bekr zuřil. Jak je možné, že se nějaké město chová tímto způsobem ke svému knížeti! Mohamed se ho snažil uklidnit.

„Nezapomeň,“ připomněl mu, „že Mekka těžce trpěla. A já jsem byl víc než deset let pryč. Lidé nevěděli, jestli se vůbec někdy vrátím. Možná o mně stráž na bráně vůbec neví.“

Ani knížeti se však nelíbilo čekat pokorně a odevzdaně před zavřenou bránou. Ponechal přední četu na místě a objel se svou družinou širokým obloukem město, aby si mohl udělat přibližný obraz o jeho zkáze.

Konečně Saíd zpozoroval neklid u brány a vyvodil z toho, že starší města už přišli. Mohamed se svým doprovodem se pomalu vrátil. Brána byla zavřená jako předtím, přes hradby ale vyhlíželo mnoho hlav. Kníže se musel bezděčně usmát. Byl v dobré náladě, a tak zajel blíž a pozdravil diváky.

Potom je vyzval:

„Je načase, abyste otevřeli bránu, když vás chce navštívit váš kníže. Je to špatný způsob, nechat svého vládce čekat!“

K jeho slovům se vyjádřil jeden z otců města, jehož Mohamed dobře znal z dřívějších dob:

„Kdo ti řekl, kníže Mohamede, že tvá návštěva je nám vítaná? Dlouhá léta jsi žil mimo město. Cožpak se ti v Jathribu už nelíbí, že sis konečně vzpomněl na svůj starý domov?“

„Nebylo v mé moci přijít dřív, Ibrahíme,“ oslovil ho Mohamed vlídně. „Ale o tom vám povím, až budeme v příštích dnech sedávat pohromadě a uslyším i od vás, co jste mezitím zažili.“

Nahoře na hradbách se nic nepohnulo a brána zůstala zavřená. Mohamed proto zvolal zvučným hlasem:

„Lidé, váš kníže stojí před branou! Prorok Nejvyššího žádá o přístup do Kaaby! Jestliže se postavíte na odpor, nesmíte se pak divit, když vás stihne těžký trest za vaši umíněnost. Poroučím vám, abyste otevřeli bránu!“

Na hradbách se starší města zřejmě radili o dalším postupu. Konečně muž zvaný Ibrahím vylezl po přistaveném žebříku, zamával bílým šátkem na znamení, že mu nikdo nesmí ublížit, a spustil:

„My…“

Mohamed ho drsně přerušil:

„Zahoď svůj šátek, Ibrahíme! Mluvím zde s vámi bez tohoto znamení a nebojím se. Vezmi si ze mne příklad.

A ještě něco: prohlásil ses za mluvčího města. Co stihne město, musí stihnout tebe dvojnásob. Pamatuj na to a neběduj pak, až přijde odplata za vaši neposlušnost.“

Ibrahím skutečně zahodil bílý šátek a slezl opět trochu níž. Mladý Abdalláh, který celou událost sledoval s velkým napětím, se nezadržitelně rozesmál.

Ibrahím začal znovu:

„Nemáme už knížete, který by nám vládl. Potom, co kníže Mohamed opustil v noci naše město a usadil se v Jathribu, jsme ho sesadili. Jsme soběstační a nepotřebujeme žádného vládce.

Palác tvých předků jsme srovnali se zemí a všechno, co v něm bylo, jsme si rozdělili. Mohl jsi přece zůstat tady, Mohamede ben Abdalláhu, když tvoje srdce lpělo na těchto věcech.

Tvého krvavého vezíra spráskáme jako psa, jestliže nám někdy přijde do cesty. Pro tebe ale zůstane brána zavřená. Také Kaabu nepotřebuješ, beztak máš novou víru. Jen se jí drž!“

„A teď už dost!“ zahřměl Mohamed, v jehož nitru vzplál hněv. „Město, které nemá pána, patří všem. Nedivte se, jestliže s vámi budu podle toho zacházet. Neodvažujte se vysílat obchodní karavany. Budeme je zajímat.

Svým majetkem ručíte za to, co jste si neprávem přivlastnili. Kolem tohoto vzpurného města se sevře pevný kruh obléhatelů. Nebudete se moci ani hnout v zajetí, které jste si sami zvolili. Jen nechte své brány zavřené, protože teď by jejich otevření pro vás znamenalo nebezpečí!“

Pobodl svého hřebce ostruhami a odklusal. Následoval ho dlouhý průvod jeho družiny. Vypadalo to velmi majestátně a obyvatele Mekky jako pravé Araby Mohamedovo vystoupení silně zaujalo.

Přesto se nechtěli za žádnou cenu poddat. Mysleli si totiž, že mají dost důvodů ke hněvu a pomstě.

Když město zmizelo jezdcům z očí, Mohamed družinu zastavil. Svolal své věrné, aby se s nimi poradil. Padlo rozhodnutí, že Saíd a Alí se vrátí do Jathribu a přivedou další vojsko.

Mohamed chtěl s Abú Bekrem střežit obě brány. Abdalláh úpěnlivě prosil, aby směl zůstat u dědečka a prožít další vývoj událostí. Mohamed měl z vnuka radost a splnil jeho prosbu.

Neuplynula ještě ani hodina a už oba věrní odjížděli do Jathribu. Vzali s sebou část služebníků, zatímco vojáci se položili tak blízko města, že mohli přesně pozorovat, co se děje na hradbách a u městských bran. Ani v noci nesnížili svou bdělost.

První dva dny se nepřihodilo nic. Brány zůstávaly zavřené a na hradbách sušili prádlo.

Abdalláh již reptal, že to začíná být jednotvárné a nudné, když náhle se v poledne opatrně otevřela brána. Abú Bekr nařídil, aby se nikdo ani nepohnul. Nepřítele měli ukolébat, že je v bezpečí.

Z brány vyšel statný velbloud naložený zbožím a za ním druhý a třetí.

Mohamed tušil nějakou lest.

„Je přece nemyslitelné,“ prohodil, „že by se opravdu pokusili vyslat karavanu, když tady ležíme!“

A přece k takovému pokusu došlo. Pěkná karavana patnácti velbloudů opustila město a zamířila směrem na západ.

Vojáci rychle vyskočili na koně. Jedna část ujížděla tryskem vpřed, aby zaskočila velbloudům cestu, druhá část odřízla karavanu od města.

Mohamed vyčkával opodál. Bylo pod důstojnost knížete chytat obchodní karavany. Ani by nedovolil, aby to udělal Abú Bekr, kdyby tím sám předtím nehrozil. Teď musel dodržet slovo.

Netrvalo dlouho a vítězové se vrátili. Vojáci, kteří se řídili Mohamedovým učením, se pokusili nepřítele zajmout. Přivedli s sebou několik raněných. Byli velmi hrdí, že se uměli ovládat. Mohamed je pochválil.

Jeden ze starších mužů poznamenal:

„Kníže, nazval jsi nás katy a to se nás hluboce dotklo!“

Jestliže se kníže zpočátku domníval, že karavanu sestavili obyvatelé jiného města, kteří byli nuceni vrátit se domů, teď se sám přesvědčil, že obyvatele Mekky dohnala jejich domýšlivost k tomu, že vyslali karavanu sami a ke všemu ještě s bohatým nákladem.

Mohamed si nechal předvést zajatce. Neznal z nich nikoho. Třásli se a chvěli se strachem, že stěží mohli odpovídat na jeho dotazy.

Zjišťoval, jestli jsou samostatní obchodníci. Přiznali, že nejsou. Teprve po delším výslechu se vysvětlilo, že jsou to najatí muži, kteří pro výdělek dali v sázku svůj život. Dva obchodníci totiž chtěli zkusit, jestli se Mohamed zachová podle své hrozby a bude zajímat jejich karavany.

„Proč bych neměl udělat, co jsem řekl?“ podivil se kníže. Muži svěsili hlavu.

Vojáci se těšili na kořist a Mohamed je bohatě podělil. Ostatní zboží měli uschovat pro případ, že by se město brzy vzdalo. Potom měli obchodníci dostat alespoň větší část svého majetku zpět.

Po poradě s Abú Bekrem Mohamed opět zavolal zajaté muže z Mekky.

„Poslyšte,“ oznámil jim, „protože jste pouze najatí lidé, chci vás propustit, když mi slíbíte, že už proti mně nic nepodniknete.“

Muži to milerádi slíbili. Pak se směli, ovšem bez velbloudů, vrátit do města. Tam jim ale nejdřív nechtěli otevřít bránu a pustit je dovnitř.

„Nevíme, kolik peněz vám Mohamed nabídl, abyste nás zradili,“ namítali starší města.

Někteří navrátilci svatosvatě přísahali, že proti městu nic nepodniknou a že ani kníže od nich nežádal nic takového.

Ostatní ale byli příliš hrdí, než aby se tak pokořili. Vrátili se k Mohamedovi a poprosili ho, aby je přijal do svých služeb. Kníže jim svěřil péči o velbloudy. Museli se držet stranou od ležení a vojáci je hlídali, dokud se neprokázalo, že to myslí opravdu poctivě.

Kníže se s nimi dal občas do hovoru. Zajímal se o leccos, jak si právě vzpomněl. Přál si vědět, jestli je jeho otcovský palác skutečně srovnaný se zemí.

Muži přisvědčili. Je z něho jen hromada trosek. Mohamed však z jejich líčení získal jistotu, že skrýš, ve které ukryl svůj poklad, nikdo neobjevil.

Zavedl řeč také na Abú Táliba.

„Copak ti tvůj krvavý vezír o něm nevykládal?“ podivil se jeden z mužů. „Mohl by ti nejlíp povědět, co s ním udělal.“

„Takže už nežije?“ vyzvídal Mohamed, i když tušil, jakou dostane informaci.

Muži mu sdělili, že Abú Bekr už při prvním povstání Abú Táliba zajal. Ten tak rouhavě klnul a tak hrozně zuřil proti Kristu, že ho vezír dal zkrátka ukřižovat.

Mohameda zamrazilo. Takový byl konec muže, kterého jeho nenasytná touha po penězích zahnala na nesprávné cesty! A to byl Alího otec. Jak je dobře, že Alí o tom neví.

Vojáci z Jathribu pod vedením Saída dorazili dříve, než je obléhatelé očekávali. Abú Bekr mohl převzít obléhání města a Mohamed s Abdalláhem se vrátili do Jathribu.

OBYVATELÉ města přivítali Mohameda s velkou radostí. Jejich mysli se po strašném krveprolití již uklidnily. Všichni dospěli k názoru, že se židé těžce prohřešili a že trest byl sice tvrdý, ale spravedlivý.

Tak zmizel i jejich strach z Mohameda, a když uslyšeli, jak Mekka přijala svého pána, opět knížete požádali, aby si Jathrib zvolil za své sídelní město. Měli v úmyslu postavit mu nádherný palác.

Mohamed souhlasil. Pro říši v jejím novém rozsahu byla poloha Jathribu mnohem příznivější a kromě toho mohlo trvat ještě dlouho, než se Mekka zotaví po zmatcích, které zažila.

Ihned se začalo se stavbou paláce. Obyvatelé Jathribu navzájem soutěžili, aby se mohli nějakým způsobem zúčastnit díla. Rozhodli se, že palác dokončí zároveň s mešitou.

„Pak budeš muset i ty opustit palác čistých žen,“ připomněl Mohamed jednoho dne Álině, když spolu rozmlouvali o budoucnosti. Nedokázal si představit, že by měl v knížecím paláci žít jinak než v kruhu svých blízkých jako kdysi.

Ale kněžna zavrtěla svou krásnou hlavou.

„Tak tomu již nebude nikdy, příteli. Jestliže chceme pomoci ženám, aby opět získaly ztracenou čistotu, musíme žít jako vzory nového života, který vzniká z nové víry.

Ty víš, že smím vidět mnoho věcí, když jsem na pochybách, zda to, co cítím, je pro mé sestry správné.

Podle jednoho takového nočního vidění jsem dala postavit náš malý palác, do kterého smějí vstoupit jen ženy. Ze stejného důvodu jsem bránila v přístupu i tobě, svému muži. Smál ses, když jsem ti nechtěla dovolit podívat se na naše komnaty. Věř, že se to opravdu nestalo z rozmaru.“

Udivený Mohamed ji přerušil:

„Cožpak by vám nějak uškodilo, kdybych se já, manžel a otec obyvatelek, prošel palácem?“ namítl nechápavě.

Álina ho poprosila:

„Snaž se mi porozumět. Neumím natolik dobře vyjádřit slovy to, co se tak živě ozývá v mém nitru a o čem jsem přesvědčená, že je to pravda.

Navenek by nám to jistě neuškodilo. Když jsem však jako vzor zavedla odloučení obou pohlaví, nesmím tento příkaz překročit ani o vlásek. Jestliže jej já a moje dcery nebudeme dbát, nebudou jej plnit ani druhé ženy.

Podívej, příteli, muži si odvykli ctít nás tak, jak to Bůh chtěl. Samy jsme to zavinily, a proto se samy musíme snažit, aby se to změnilo. Oddávaly jsme se mužům příliš volně a bez ostychu.

Také pohledy mohou poskvrnit a pošpinit! To je důvod, proč Fátima, dcery i já chodíme po ulici zastřené jen hustými závoji. Oko cizího muže na nás nesmí pohlížet žádostivě.

Kdyby se nám po letech podařilo, že by se z těchto věcí stal zvyk, byl by učiněn začátek. Přála bych si, abys nařídil zákonem, co já jsem zatím předepsala jen ženám své družiny. Mnoho mých známých paní si už osvojilo tytéž mravy. Cítíme se při tom radostnější než kdy jindy.“

Mohamed s obdivem hleděl na kněžnu, jejíž jemný obličej se při živém rozhovoru pokryl ruměncem.

„Opravdu, Álino, Pán to se mnou myslel dobře, když tě určil za mou ženu!“ přiznal vděčně. „Pomůžeš ženám, aby se opět povznesly ze svého nízkého postavení, do něhož upadly. Tím se obnoví celý náš národ, protože čisté ženy budou dobrými a čistými matkami.“

„Mohu ti ještě něco říci?“ zaprosila kněžna po chvilce mlčení. „Velmi mne trápí, když vidím, že každý muž může mít neomezený počet žen. U první a druhé snad může najít nějaké požehnání, ale pak si kupuje další, nebo si je vybírá z řad služebnic své domácnosti. To nepřispívá k čistotě.

Vím, že by nebylo moudré požadovat od našich mužů, aby se spokojili s jedinou ženou. Tam, kde se nenarodí dědic, jako u nás, bude dobře, když se muž ožení ještě s druhou ženou. Mohou pro to být i jiné důvody. Víc než dvě ženy by ale neměl mít žádný muž. Chceš o tom trochu přemýšlet, příteli?“

Mohamed to slíbil a zanedlouho na to myslel víc, než mu bylo milé.

„Jako u nás,“ připomněla Álina.

Nemělo by být konečně jeho povinností, aby se postaral o dědice? Alí je sice skvělý nástupce, ale přísně vzato, Fátima není rovná rodem, protože je dcerou Chadídži. Z toho by mohly v případě Mohamedovy smrti vzniknout zápletky, pokud skutečně nezanechá knížecího dědice trůnu.

Tato nejistota trvala několik dní, až si náhle Mohamed uvědomil, že mu Bůh sám odepřel dědice a že všechno jeho snažení po této stránce by bylo marné.

Tím horlivěji se obrátil ke svým básním, které se staly jeho vnitřní potřebou a působily mu velkou radost. A tak opět uběhly dva roky.

VTOM PŘIŠLA zpráva, že obyvatelé Mekky, rozhořčení stále se opakujícími přepady a zajímáním svých karavan, podnikli výpad a přešli do útoku.

U osady zvané Badr se rozpoutala krvavá bitva a trvala několik dní. Boj byl dlouho nerozhodný, až se Abú Bekr jednou ráno hlasitě s vojáky modlil, ať mu Pán nebe i země propůjčí vítězství, aby tak Mohamed mohl konečně začít šířit novou víru.

Díky tomu jeho vojáci získali novou odvahu a ještě před večerem dosáhli vítězství. Muži z Mekky museli rychle utéci do svého města.

Teď Abú Bekr vznesl dotaz, jestli má na město zaútočit a zničit je. Mohamed pověřil Alího, aby s Mekkou vyjednával. Oslabené město, které v těchto bojích ztratilo velký počet bojeschopných mužů, jistě přijme stanovené podmínky.

Nemýlil se. Lidé v Mekce byli rádi, že mohou uzavřít mír. Když se zavázali, že budou bezpodmínečně zachovávat věrnost, dostali příslib, že Abú Bekr stáhne svoje čety.

Mekka byla tak pokořena, že její obyvatelé prosili, aby Mohamed zapomněl na minulost a usídlil se opět v jejich středu.

Alí jménem knížete odmítl. Pak Mekka přišla s prosbou, aby kníže alespoň navštívil město a Kaabu. Alí se domníval, že to může slíbit.

Starší města se naproti tomu zavázali, že po určitou řadu let nechají své brány otevřené, jak bylo v takových případech zvykem.

Mohamed byl s výsledkem vyjednávání spokojen a chystal se Mekku navštívit. Předtím však měl na hlavním náměstí v Jathribu proslov a oznámil obyvatelům, že toto město nyní bude hlavním městem nové říše, Velké Arábie.

Nové hlavní město se již nemá jmenovat Jathrib, ale má mít název Medína, to znamená „město“.

Tím bude povzneseno nad ostatní města. To je odměna za věrnost, kterou mu jeho obyvatelé prokázali v těžkých dobách. Očekává ale také, že město půjde vždy v čele, jak v přijímání a zachovávání všech jeho nových přikázání, tak v čistých mravech a lepším životě.

Rozradostnění muži slíbili, co žádal, a většina z nich to také myslela vážně. Měli přitom ovšem na zřeteli hlavně pozemské výhody. Jestliže se Medína stane hlavním městem, stane se rovněž střediskem obchodu a dopravy. I jejich svatyně přivábí lidi. Medína bude velká a mocná!

MOHAMED spolu s Alím jel do Mekky. Obdržel příkaz shůry, aby pak procestoval Sýrii a Palestinu a po svém návratu vydal nové zákony, jimiž by zavedl novou víru.

Konečně mohl začít se svým vlastním posláním. Všechno ostatní bylo zatím jen přípravou k tomu. Jeho nitro naplňovala velká radost a horlivost.

Abú Bekra a Saída zanechal v Medíně a doprovázela ho pouze družina ozbrojenců pod vedením jeho vnuka Abdalláha.

Když se v dálce objevila Mekka, pozorovali živý shon. Abdalláh si vzpomněl na jejich jízdu před téměř třemi roky a obával se, že muži z Mekky mají opět nepřátelské úmysly.

Mohamed ho uklidňoval. Představitelé města jim přátelsky vyjeli naproti, aby přijali knížete a doprovodili ho do Mekky, která měla být od nynějška opět jeho věrným městem.

Obyvatelé Mekky se předstihovali v důkazech svého podrobení a oddanosti. Mohamed ale cítil, že to není pravé. Nevěřil už těmto lidem.

Se zájmem a porozuměním si prohlížel škody způsobené během nepokojů a povstání. Z jeho paláce nezůstal skutečně kámen na kameni. Knížecí palác, kde se ubytoval, se částečně zachoval, ale nesl zřetelné stopy, že jej obýval kdokoliv jiný, jen ne kníže.

Kaaba sice neutrpěla, byla však úžasně zanedbaná. Starší města si stěžovali, že kníže dal v Jathribu postavit novou svatyni a jejich svatyně musí ustoupit do pozadí a zapomene se na ni.

Mohamed se chtěl zachovat šetrně k citům mužů, a proto jim slíbil, že později dá vybudovat mešitu také v Mekce. Mezitím měli Kaabu očistit a uvést do pořádku.

Kníže ale nevydržel dlouho ve městě, kde se cítil stále obklopen neupřímnými myšlenkami. Jakmile to bylo možné, ukončil návštěvu. Slíbil, že přijede znovu, a zamířil se svou družinou do Sýrie.

Cesta nedávno získanými zeměmi přinášela jemu i jeho průvodcům stále novou radost. Všude bylo možné pozorovat, jak města i vesnice utěšeně vzkvétají pod novou vládou a jak rádi zde lidé poslouchají knížete.

Víc než dva roky projížděl Mohamed těmito kraji a hlásal Boha i Krista. Připravoval tak v duších půdu pro to, co jim chtěl později říci.

Plný těchto krásných, potěšitelných dojmů se konečně vrátil do Medíny a našel ji v nesmírném rozrušení.

Nedávno přitáhly od jihu velké oddíly vojska, aby ji napadly. Abú Bekr se včas dověděl o těchto plánech a vytáhl se svými vojáky proti mnohem početnějšímu nepříteli. V tuto chvíli zuřila bitva.

Mohamed se dlouho nerozmýšlel. Nezdržoval se, objel město a přivedl své vojáky vezírovi jako posilu. Dorazil právě v rozhodující chvíli.

Zpočátku přálo válečné štěstí Abú Bekrovi. Jeden z podvelitelů však provedl nesprávně jeho rozkaz, takže v řadách jeho vojska vznikla mezera. Nebylo možné ji uzavřít, protože všichni vojáci plnili úkoly na jiných místech.

Mohamed rychle přehlédl situaci a svým mužstvem mezeru vyplnil.

Když vojáci poznali svého knížete, vzrostla jejich odvaha, kterou už ztráceli. Za několik hodin se jim podařilo zvítězit a zahnali nepřítele na útěk. K jejich vítězství nemálo přispěl i strach, který zachvátil lidi z Mekky, když uslyšeli, že sám Mohamed přispěchal na bojiště.

Mysleli si, že je daleko na cestách. Teď se stal svědkem jejich věrolomnosti!

Abú Bekr pronásledoval se svými vojáky prchajícího nepřítele. Nepřestal, dokud větší část mužů nezaplatila životem svou zradu. Zejména ho rozhořčilo, že lidem z Mekky poskytli vydatnou podporu židé z jižní Arábie. Proti nim zasáhl neúprosně. Nenašel se nikdo, kdo by zadržel jeho trestající ruku.

Mohamed se vrátil do Medíny. Utrpěl lehké zranění. Abdalláh byl raněn těžce, ale díky matčině péči se i on brzy uzdravil.

Kníže musel nejdřív počkat, až se vrátí Abú Bekr a podá mu zprávu, než mohl vystoupit se svými novotami. Pro něho, který trpělivě čekal dlouhé roky, bylo těžké překonat tuto poslední dobu čekání.

Konečně se vezír vrátil se svými vojáky domů. Příliš se nezmiňoval o způsobu, jak nevěrníky potrestal, nebylo však pochyb, že to provedl důkladně a důsledně.

Starší města Mekky a kněze dal zkrátka popravit, pokud už nepadli. Hradby Mekky nařídil zbořit a knížecí palác srovnat se zemí.

Co asi zbylo z Mekky, kdysi tak hrdé a krásné? Lidé, kteří zůstali naživu, byli nuceni platit těžkou pokutu, aby se několik let na nic nezmohli.

Tento postup připadal Mohamedovi příliš přísný.

„Proč vybíráš poplatek od chudáků, příteli?“ namítl soucitně. „My ty peníze nepotřebujeme.“

„Tentokrát musí pocítit trest. Ti kramáři a handlíři z Mekky to cítí jen tehdy, když jim jde o peníze,“ podotkl lhostejně Abú Bekr. „Pokud nechceš použít peníze jinak, schováme je na mešitu, kterou jim později hodláš postavit.“

„Ta myšlenka je dobrá,“ radoval se kníže. „Pak na stavbu svatyně přispějí svými vlastními penězi a přitom odčiní svou vinu.“

MOHAMED již neviděl důvod, proč by nemohl začít provádět svůj vlastní úkol. Aby se vnitřně připravil, nastěhoval se do stanu, který si dal postavit na osamělém místě nedaleko Medíny. Tam se postil a modlil sedm dní.

V té době s nikým nemluvil. Pronikala jím svatá síla a plynulo k němu vědění, které bylo velmi důležité pro novou víru. Neustále přemýšlel, jakým způsobem by měl toto nové vědění přinést svému národu, aby po něm radostně sáhl.

Také v tom se mu dostalo pomoci. Viděl, jak je celá země rozdělená, aby ji bylo možné snadněji přehlédnout.

Večer sedmého dne se vrátil do svého knížecího paláce, vykoupal se a zavolal Álinu. Nastínil jí svůj úmysl a požádal ji, aby doplnila všechno, kde se jeho zákony nebo nařízení týkaly žen. Tak pracovali oba společně celou noc.

Teprve pak přerušil půst, nasytil se a odešel do zahrady.

Nato dal zavolat Abú Bekra, Alího a Saída, aby jim jako prvním sdělil nejdůležitější nařízení, týkající se nového uspořádání říše. Rozdělil Velkou Arábii na okresy a v každém okrese dosadil správce. Správce neměl jen vládnout okresu jako místodržitel, ale měl být současně také správcem duchovních statků.

Tento plán měl Mohamed již v posledních letech propracovaný do nejmenších podrobností a nedávno byl doplněn a potvrzen ze Světla. Tři věrní druhové žasli nad hlubokou moudrostí, která se před nimi objevila.

Mohamed zvolil za správce takové lidi, kteří mu byli věrně oddáni, ale zařídil to tak, že pocházeli z okresů, kde měli vládnout.

Ukázalo se, že Mohamed, jehož Abú Bekr potají nazýval stále ještě snílkem, kráčí vždy životem s otevřenýma očima a vidí toho mnohem víc, než všichni tuší.

Byl přesně informován o smýšlení obyvatel jednotlivých okresů, o jejich potřebách a zvyklostech.

Když byli určeni správcové, jichž bylo celkem dvacet sedm, Mohamed k nim vyslal posly, aby se v určitý den shromáždili v Medíně. V době, kdy očekávali příchod správců, mluvil se svými druhy o zákonech, které měl v úmyslu vydat, i o víře, kterou chtěl hlásat.

A opět ke svému údivu zjistili, že mají před sebou pevný útvar, v němž nechybí jediný článek. Všechno tvořilo dobře promyšlený celek, který musel nadchnout každého dobře smýšlejícího člověka.

Alí nadšeně zvolal:

„Opravdu, kníže, je nutné přiznat, že tvůj duch byl veden shůry! Něco takového nemůže vytvořit žádný člověk. Je to dokonalé!“

Ostatní souhlasili a snažili se správně pochopit Mohamedovu nauku. Museli se učit mnoha, velmi mnoha věcem, ale všechno vycházelo tak jasně a logicky jedno z druhého, nic nebylo vymyšleno libovolně, že si ke svému překvapení uvědomili, jak rychle si toto nové vědění dokážou osvojit.

Konečně nastal den, kdy se mělo konat shromáždění. Místodržící přijeli včas. Hořeli zvědavostí, proč je kníže zavolal.

Ubytovali se dobře ve velkých stanech, které dal Mohamed k tomu účelu zvlášť postavit.

Večer v den příjezdu byli požádáni, aby se vykoupali. Potom dostali úplně stejné obleky různých barev: široké, dole shrnuté kalhoty z barevné látky a bílé, volné košile s dlouhými širokými rukávy. Na ně si oblékli vyšívaný kabátek bez rukávů v barvě kalhot. Kabátek si opásali pásem a na něj zavěsili zbraně: šavli, dýku a nůž.

Služebníci přinesli do stanů vydatné pokrmy a doporučili jim, aby se pořádně nasytili, protože příští den bude půst. To pro ně bylo nezvyklé.

Nazítří ráno, právě v den postu, pozval Mohamed všech dvacet sedm mužů na hlavní náměstí v Medíně, kde na ně čekal se svými třemi druhy. Museli se rozestavit do půlkruhu s obličejem obráceným k východu.

Poté kníže vyslovil dlouhou modlitbu, ve které děkoval Bohu a Pánu za jeho milost a pomoc.

Po modlitbě se směli posadit, každý na místě, kde stál. Mohamed si sedl doprostřed a mluvil k nim. Vysvětlil jim, že je vybral, aby rozšiřovali v národě novou víru. To se však nemá provádět tak, že by chodili po říši a obraceli lidi na tuto víru, ale každý z nich dostane svůj vymezený okres. V něm se jako malý vládce bude starat o blaho svěřených obyvatel a především musí zavést novou víru. To jim umožní nová nařízení, která kníže stanovil a která musí všichni, tedy i správcové sami, dodržovat. Neuposlechnutí se bude přísně trestat.

Po proslovu požádal přítomné muže, aby se vrátili do svých stanů a přemýšleli o tom, zda jsou ochotni převzít tento úřad. Každý, kdo je přesvědčen, že se k tomu nehodí, může odstoupit. Kdo chce kladně zareagovat na toto volání, ať přijde večer před západem slunce do mešity. Tam složí přísahu. Do té doby se ještě musí zdržet jakéhokoliv jídla.

Muži udivení tím vším poslechli, vrátili se do stanů a zůstali v nich až do večera.

Naplňovala je posvátná horlivost a dobrá vůle. Nikdo z nich nemyslel na to, že by nepřijal úřad. Jejich nový oděv jim dodal ve vlastních očích vědomí důstojnosti a to je oblažovalo.

Večer stanuli před mešitou, odkud zazníval slavnostní zpěv mužských hlasů. Směli vstoupit a na jejich tvářích byl patrný velký údiv.

Něco takového ještě neviděli! Tak to asi vypadá nahoře nad světem. Mohutná kupole chrámu se stápěla ve večerních tmách, neboť světlo hořících pochodní, svítilen a nádob s vykuřovadlem nepronikalo mezi sloupy až nahoru.

Podlahu pokrývaly barevné koberce a na nich stáli zbožní věřící, kteří před bránou odložili obuv.

Na východní straně mešity umístili její stavitelé výklenek. Tam teď čekal Mohamed. Bylo samozřejmé, že všichni stáli tak, aby ho mohli vidět.

Nejdřív předčítal Abdalláh, stojící uprostřed na mírně vyvýšeném místě, svým mladistvým hlasem zpěv chvály na všemohoucnost a dobrotu Boha. Jeho hlas se rozléhal a nesl slavnostním prostorem a velmi mocně uchvátil duše přítomných lidí. Zdálo se jim, jako by se přenesli na luhy blažených.

Ještě nikdy neprožili nic podobného! Většina z nich neměla vůbec žádnou víru, jen někteří byli křesťany a vyskytovalo se mezi nimi i několik židů. Ale všichni cítili, že je jim dáváno něco nového a lepšího.

Pak začal mluvit Mohamed. Požádal je, aby jednotlivě přistupovali před něho, uvedli své jméno a slíbili, že chtějí sloužit Nejvyššímu jako svému Pánovi a vládci a vykonávat jeho příkazy.

Jako první předstoupil Alí. Ukazoval tak ostatním, jak si mají počínat. Pronesl hrdelním, ale dobře slyšitelným hlasem:

„Já, Alí ben Abú Tálib, slibuji, že chci sloužit Nejvyššímu jako svému Pánovi a vládci a provádět jeho příkazy!“

A Mohamed pronesl:

„Alí ben Kurajši, buď správcem říše jako můj zástupce!“

Abú Bekr byl jmenován velkým vezírem a vrchním velitelem armády, Saíd vezírem, strážcem pokladu a byla mu svěřena péče o všechny spisy.

Každému správci, který předstoupil, Mohamed oznámil okres, v němž měl působit jako místodržitel. Správce vždy s radostí zjistil, že to je jeho domov, kde má v budoucnosti žít a působit jako Pánův služebník.

Poslední předstoupil Abdalláh, který vyrostl v podivuhodně krásného mladíka.

„Abdalláhu ben Alí, tobě Pán poručil mými ústy, abys byl předčitatelem ve svatyni, jako jsi jím byl dnes!“

Na závěr Mohamed vyslovil vroucí modlitbu. Prosil v ní Nejvyššího o požehnání pro jednatřicet služebníků. Slavnost ukončil svým zpěvem mužský sbor a pak se všichni vydali do knížecího paláce, kde se u dlouhé tabule podávalo v hojné míře jídlo a pití.

Kníže se procházel mezi svými hosty, povzbuzoval je k jídlu a při tom si s každým chvilku promluvil. Chtěl je zbavit ostychu a zároveň je lépe poznat.

Když si všiml, že někteří z nich se nedotýkají nápojů – ovocných šťáv, mléka nebo rostlinných výtažků, řekl hlasitě, aby to všichni slyšeli:

„Divíte se, že váš kníže nenabízí víno ani jiný nápoj povzbuzující smysly. Povězte, přátelé, jestli radost, kterou vás naplnil váš vznešený úřad, je méně povzbuzující než opojný nápoj. Ten jen omámí vaše smysly a ponouká vás k činům, jichž musíte později litovat.“

Souhlasili, uchvácení proti své vůli jeho slovy.

„Zjistíte, že nové zákony zakazují požívání opojných nápojů, protože když chce člověk žít podle vůle Boží, musí zůstat pánem svých smyslů.“

Byli udivení, ale nereptali. Vždyť dnes prožili tolik překvapení, že to už téměř nedokázali vnímat.

Po hostině kníže místodržitele propustil a pozval je na příští den opět do paláce. Ne však k hostině, ale k vyučování. Mělo trvat několik týdnů, aby si dostatečně osvojili nové učení a mohli sami vyučovat jiné lidi.

Vyučování začalo tím, že se jim Mohamed pokusil objasnit pojem „Bůh“. Záleželo mu na tom, přesvědčit je, že je pouze jeden jediný Bůh a že tento Bůh nejen stvořil celý svět, ale je i jeho Pánem.

Tento Bůh však není nespravedlivým a krutým vládcem, ale dobrotivým a starostlivým otcem těch, kdo chtějí žít podle jeho vůle. Vůči těm, kteří jeho vůle nedbají, je však neúprosně přísný.

Čas od času kladl otázky a přesvědčil se tak, jestli mu jeho posluchači porozuměli.

Později vyzval chvíli jednoho, pak zase druhého, aby pronesl krátkou řeč o tom, čemu se učili. Tímto způsobem se mělo jejich vědění upevnit. Nakonec žádal, aby každý uvedl z vlastního prožití důkazy o tom, že Bůh existuje, i o jeho dobrotě a spravedlnosti.

V každém Arabovi dřímá rozený vypravěč. Všichni se této části úkolu zhostili překvapivě obratně.

Nyní Mohamed přistoupil k tomu, aby jim na základě dějin Izraele ukázal, jak se Bůh zjevoval svému vyvolenému národu a jako ho vedl. Vyprávěl jim o prorocích. Tím probudil v posluchačích velký zájem a díky němu všechno snadno pochopili. Vyučování trvalo už déle než dva týdny, ale nikdo nebyl unavený.

Poté, co Mohamed vylíčil, jak jsou lidé zkažení, začal vyprávět o Boží milosti, která spočívala v seslání Syna Božího. V těchto chvílích nacházel nejvroucnější slova, tryskající z jeho nejvnitřnějšího já, z vlastního prožití.

„Člověk by řekl, že Krista znal!“ vykládali si muži mezi sebou.

Byli tak uchvácení, že námitky umlkly. Židé, křesťané i uctívači fetišů vzývali z hloubi duše Krista, Syna Božího. Sjednotil je všechny. Učinil z nich služebníky jeho svatého Otce.

A Mohamed vyučoval dál. Vyprávěl o velkém soudu, který přijde na celý svět. Syn Boží jako soudce světa odsoudí lidi, nebo je povede do říše svého Otce.

Kristus byl živé Slovo Boží na této zemi, soudce světa bude Vůle Boží.

I když se však Bůh zde na zemi projevuje ve svých Synech, jsou všichni tři jen „jeden Bůh“, trojice v jednotě.

Vysvětloval jim to stále znovu a znovu. Přijali to sice, ale jejich rozum to nechápal, nevěděli si s tím rady. Když Mohamed viděl jejich bezradnost, prosil je, aby svůj rozum odložili stranou a pokusili se toto Božské tajemství v sobě prožít.

Jakmile jim tak v hlavních rysech nastínil nové učení, přešel k podrobnostem. Ukazoval, jak Bůh a Pán vyhledává na zemi mezi lidmi své služebníky, povolává je ke své práci a naučí je všemu, co je třeba. Právě tak je tomu i v jiných říších a úrovních, které jsou skryté lidskému zraku. Tam také působí služebníci Boží, jichž je nesmírně mnoho.

Říkal jim „andělé“, protože se domníval, že to tak lidé nejlépe pochopí. Rozděloval anděly na velké a malé, pozemské pomocníky i duchovní pomocníky, na mužské a ženské bytosti a ve velké svaté, kteří smějí být stále shromážděni kolem Božího trůnu.

Andělé řídí také větry i plameny ohně, jiní řídí zvířata a další zase lidi. Andělé slouží Bohu při všem, co se děje.

Tomu rozuměli, protože to mluvilo k jejich duši. Milovali všechno, co znělo pohádkově, a toto vyprávění o andělských bytostech bylo krásnější než pohádky.

Pak se Mohamed snažil vštípit jim úctu ke všemu, co bylo stvořeno, ať je to člověk, zvíře nebo rostlina, kámen nebo voda. Poučil je, že každý, kdo se prohřeší proti Božímu stvoření, musí vytrpět právě to, čím druhému ublížil. Dokazoval jim to na nesčetných příkladech a oni sami nacházeli takové příklady ve svém vlastním prožití.

Potom k nim chtěl mluvit o opakovaných pozemských životech člověka, ale v noci předtím dostal výstrahu, aby toho zatím zanechal, protože muži by to ještě nepochopili.

Na závěr vyučování nové víře oznámil, že všechno, co jim říkal, bude uloženo v knize zvěstování, v koránu. Tato kniha pro ně musí být tím nejdůležitějším na zemi. Jednotlivé kapitoly, zvané súry, budou muset celý život číst s vroucí zbožností, až zcela naplní jejich nitro.

Po tomto zakončení se v mešitě pořádala velká slavnost a s krátkými přestávkami trvala dva dny.

Po ní Mohamed vyložil místodržitelům svá přikázání, která sepsal.

NEJVYŠŠÍM zákonem byla poslušnost k Bohu a Boží vůli. Po ní následovala poslušnost k vládě a vrchnosti.

Aby lidé mohli žít stále v Boží vůli, bylo nařízeno modlit se pětkrát denně. K modlitbám zval vyvolávač, zvaný muezzin, z vrcholku minaretu nebo z vyvýšeného místa, kde minaret nebyl.

Oproti původnímu úmyslu stanovil Mohamed pevné znění krátkých modliteb, protože stále přicházeli muži a stěžovali si, že neví, co a jak se mají modlit.

Při modlitbách měli věřící stát na koberci, jehož účelem bylo nahradit jim ve volné přírodě mešitu. Proto měli tento kousek koberce nosit stále s sebou. Pak budou stát na posvátné půdě, ať jsou kdekoliv. Dále musí mít při modlitbách obličej vždy obrácený k východu.

„Světlo přichází z východu, jak vidíte na pozemském slunci,“ vysvětloval Mohamed. „Otevřete se světlu, které vás chce osvítit, a hleďte mu vstříc.“

Před každou modlitbou si věřící měli omýt obličej a ruce, případně i nohy. Také před jídlem měli vykonat předepsané omývání.

Omývání těla jim mělo připomenout, že čistota duše je nezbytnou podmínkou splnění vůle Boží.

Čistota se týkala i úcty, kterou měli věřící mít k ženám. Žena, kterou Nejvyšší stvořil něžnější a jemnější než muže, byla postavena do života, aby byla jeho okrasou jako květina v zahradě. Muži musí vzhlížet k ženám s úctou.

Proto bylo nařízeno, že všude mají ženy a dívky obývat zvláštní pokoje a tam, kde je to možné, dokonce zvláštní domy.

Žádný muž nesmí vstoupit do místností, kde bydlí ženy nebo dívky. Také pro manželky byly předepsány zvláštní místnosti, do nichž měly přístup jen ženy. Podle svého přání mohla manželka navštěvovat muže, muž však nemohl navštěvovat ženu.

Opouští-li žena dům, má si vzít závoj, který by jí zahaloval hlavu, nebo nejlépe celou postavu. Na veřejných místech se ženy nesmějí ukazovat. V mešitách se pro ně budou pořádat zvláštní slavnosti, protože všeobecných slavností se nesmějí zúčastňovat.

Správce mešity požehná uzavřenému manželství. Žádný muž nesmí mít víc než čtyři ženy.

Aby byl lid zbaven své nevědomosti a mohl se přiblížit k Bohu, budou ve velkých městech postaveny mešity a u každé mešity bude založena veřejná škola, kterou musí navštěvovat všichni chlapci.

Dále je nutné všude zřídit studny a klenuté kašny pro umývání, lázně a ústavy pro nemocné. Pro chudé a práce neschopné budou zřízeny ústavy, kde se o ně bude pečovat.

Bude to sloužit k dobru všem, ale bude to stát hodně peněz. Proto Mohamed určil, že každý věřící má odvádět desátou část svého výdělku nebo příjmu jako daň. Tato částka se použije pro stavbu a udržování veškerých zařízení.

Každý místodržitel měl v každém městě a každé obci svého okresu jmenovat jednoho nebo více úředníků, kteří by dohlíželi na správné odvádění těchto daní.

TO BYLY první příkazy, které vydal kníže Mohamed, nebo jak chtěl, aby ho od nynějška lidé nazývali: Boží prorok.

Když je místodržitelé pochopili, mohli klást otázky nebo projevit svůj názor. Ukázalo se ale, že příkazy Mohamed velmi dobře přizpůsobil všeobecným potřebám, takže nikdo neměl námitky.

Konečně se celé shromáždění po téměř čtyřměsíčním zasedání rozešlo. Pro jeho účastníky to bylo velké prožití. Mnozí se změnili, byli vážnější a zralejší. Loučili se s nejlepšími úmysly a pevnou vůlí stát se opravdovými Božími služebníky.

A země zůstala po celou dobu klidná! Jako zázrakem, zdálo se. Mohamed věděl, že o to pečují neviditelní služebníci Boží, a děkoval Bohu z celého srdce.

Opět se věnoval své rodině a zjistil, že mu zase přibyla jedna dceruška.

Álina totiž přijala do svého domu mladou dceru Abú Bekra, kterou našla zanedbanou a téměř umírající v jejich opuštěném domě. Abú Bekr ztratil předčasně ženu a neměl čas se znovu oženit.

Zřídka si vzpomněl na své osiřelé dítě, protože téměř nikdy nepřicházel domů. A když přece jen někdy zavítal do Medíny, bydlel raději v ležení mezi svými vojáky, než aby vyhledal svůj opuštěný dům.

Jeho dcera Áiša byla obdivuhodně krásné děvčátko, které se svému otci v ničem nepodobalo. Kvůli svému neradostnému mládí v sobě měla cosi nesvobodného, zádumčivého, vlivem Álininých dcer to ale zvolna mizelo.

Kristovo poselství, tak jak jí je sdělovaly její tři družky, přijímala s lačnou duší a neznala nic lepšího, než dávat je opět dál. Při tom s oblibou vyhledávala nejopuštěnější lidi.

Také Mohamed k ní býval přívětivý, když některá dcerka s sebou večer přivedla návštěvu k otci.

Podřídil se přání Áliny a nikdy nevstoupil do paláce žen. Zato ženy přicházely vždy, kdykoliv na ně měl čas. Někdy jim předčítal nebo jim vyprávěl o nové víře, jindy ho zase ony obveselovaly svým hovorem nebo hudbou.

Měly malé strunné nástroje, na které uměly dobře hrát a při tom jednotlivě nebo sborově zpívaly.

Jestliže si chtěl někdy během dne neočekávaně odpočinout nebo se rozptýlit, navštívil palác Alího, kde ho jeho šest živých vnuků uvítalo vždy s jásotem. Zejména Mohamed k němu projevoval velkou příchylnost a počítal týdny, kdy dědeček splní svůj slib a přijme ho do svých osobních služeb.

Druhý vnuk Ibrahím byl tichý, uzavřený chlapec, který šel osamoceně svou cestou. Měl rád Mohameda, ale přes všechnu lásku k němu se choval plaše. Ještě nevěděl, co by chtěl v životě dělat.

Učil se, protože to od něho požadovali, ne z vnitřního popudu. Když se ho Alí zeptal, jestli by se podobně jako jeho nejstarší syn nechtěl později stát předčitatelem v mešitě, přiznal, že to nemá v úmyslu.

Jednou v noci dostal prorok příkaz, aby odcestoval do Mekky. Přišel čas, aby splnil svůj slib a postavil tam mešitu. Sám si na to sice často vzpomněl, chtěl ale nejdřív počkat na Boží příkaz.

Ukázalo se, že nemůže vzít s sebou nikoho ze svých věrných, protože všem udělil stálé úřady a nikdo z nich nesměl svůj úřad opustit. Rád by ovšem měl u sebe některého vnuka, a tak se obrátil na Ibrahíma a přál si vědět, jestli by ho nechtěl doprovázet.

Chlapci se rozzářily oči a upřeně se zahleděl na dědečka, jako by tomu nemohl uvěřit. Je možné, že si vybral právě jeho, kterého nemohl nikdo potřebovat? Radostně souhlasil a s nevídanou horlivostí se připravoval na cestu.

Když pak klusal na rychlém koni vedle Mohameda, prorok zjistil, že Ibrahím už není chlapec. Aniž si ho kdo všímal, vyrostl v mladíka, jehož drsná vnější schránka ukrývala planoucí duši.

Na hřbetě koně se choval jinak než dosud. Živě odpovídal na Mohamedovy otázky, ptal se dokonce i sám a měl radost z krajiny, která byla stále krásnější.

Mekka sama vypadala velmi smutně. Kdo ji znal dříve, musel s bolestí hledět na město zbavené hradeb a všech vysokých staveb. Zdálo se, jako by obyvatelé ztratili odvahu postavit něco, co nebylo nezbytně nutné k životu.

V tísnivém klidu přijali knížete, který k nim přijel s malou družinou a bez průvodu vojáků. Nevěděli, kde by ho ubytovali. Nebyl tady už k dispozici jediný dům, který by mu mohli nabídnout.

Vyřešil tento problém tak, že si dal postavit stan u své družiny a obýval jej s Ibrahímem.

Za cíl své první cesty si vybral Kaabu. Šel sám, protože chtěl zjistit, zda mu toto velmi staré místo kultu má cosi říci. V jeho cítění se ale nic nepohnulo. Černý kámen, který věřící líbávali, mu nepřipadal pěkný. A přesto věděl, že nesmí Kaabu znehodnotit, jestliže nechce tak těžce pokořeným lidem v Mekce vzít všechno.

Obklopen modlami, které pokrývaly stěny kolem, klesl na kolena a modlil se k Bohu, aby mu i zde ukázal svou vůli.

Dostal rozkaz, ať z Kaaby odstraní modly a potom nad ní dá postavit novou mešitu, aby stará svatyně stála uprostřed jako hrob. Tak lidu nic nevezme, Kaaba však ztratí svůj význam a vřadí se do služby ke cti Boží.

Mohamed radostně opustil Kaabu. Svolal obyvatele Mekky a oznámil jim, že jim nyní dá postavit svatyni, mešitu, která by obklopovala jejich starý svatostánek Kaabu. Do jejich ztrápených srdcí vstoupilo cosi jako radost. Někteří ale namítali:

„Nemáme peníze na takovou stavbu.“

„Kdo vám říkal, že máte dát peníze?“ poznamenal Mohamed dobrosrdečně. „Jestliže váš kníže chce něco postavit, bude k tomu mít jistě také prostředky.“

„Pak to ovšem bude mešita knížete, a ne naše,“ trvali na svém muži.

„Mešita bude postavena z vašich peněz, takže bude vaše,“ prohlásil kníže a vysvětlil jim celou souvislost.

Z toho poznali, že muž, který jim připadal krutý, krvežíznivý a nespravedlivý, má vřelé, soucitné srdce. Začali k němu nabývat důvěru. Neutíkali už před ním, když se někam vypravil.

Začal veřejně mluvit o Bohu a nové víře, kterou nazýval „islám“, to znamená odevzdání se do vůle Boží.

Když jim vysvětloval tento název, zdůraznil, že může správně žít jen ten člověk, který se ve všem podřídí vůli Boží. Jestliže jeho snažení směřuje proti vůli Boží, je soukolím světa uchopen a rozdrcen. Pokud ale jde stejným směrem jako vznešená vůle, obdrží sílu a bude nesen vpřed.

Tomu lidé dobře rozuměli. Mysleli si však, že jim prorok chce vysvětlit, že sami už nemají nic dělat nebo rozhodovat. Musí se slepě podřídit svému osudu, který nemůže nikdo změnit, a musí odevzdaně přijmout, co je stihne.

Mohamed se snažil je od těchto nesprávných myšlenek odvrátit.

Vysvětloval jim, že mezi vůlí Boží, která se zachvívá ve věčných zákonech vesmíru, a mezi lidským osudem je velký rozdíl. Dokazoval jim, že lidé jsou strůjci svého osudu. Pán se o to nestará. Tak, jak lidé řídí svoji lodičku života, tak poplave na jeho vodách.

Právě obyvatelům Mekky mohl na jejich vlastním prožití dokázat, že si sami zapříčinili všechny ty těžké rány, které je potkaly. Z tohoto vlastního prožití jim teď také vyroste pochopení.

Ten, kdo se při tom nejvíce naučil, byl Ibrahím. Neušlo mu žádné prorokovo slovo. Skryl je ve svém nitru, až zapustilo kořeny a rozkvetlo.

Díky tomu se změnil celý jeho zevnějšek a celá jeho povaha. V tomto radostném, cílevědomém mladém muži nebylo téměř možné poznat ještě nedávno uzavřeného mladíka. Našel cíl svého života a své poslání: stane se hlasatelem Nejsvětějšího! Správcem božských pravd!

Jakmile si všechno ujasnil, svěřil se Mohamedovi. Ten s velkou radostí poznal, že i po této stránce bude mít nástupce. Beztak už tížilo jeho duši, kdo bude jednou pokračovat v jeho díle.

Alí by byl dobrý vládce, ale knězem se nestane nikdy. Abdalláh se spokojuje s úřadem předčitatele, který bude mít jen jeden stupeň, a nesnaží se jít dál.

„Zanechám tě zde, synu, abych se mohl vrátit do Medíny,“ sdělil radostně naslouchajícímu mladíkovi. „Každá mešita musí mít svého šejka. Převezmi tuto svatyni, hlásej v ní čistou Pravdu, a Bůh ti požehná! Až budu muset opustit tuto zemi, můžeš si pak vybrat, jestli chceš zůstat zde, nebo jestli chceš spravovat mešitu v Medíně.“

Když stavba mešity, k níž Mohamed povolal stavitele z Medíny, byla v plném proudu, chystal se na zpáteční cestu.

Podařilo se mu se dvěma důvěrnými služebníky najít pod sutinami paláce zazděné sklepení, kde byl ukryt poklad. Za tichých nocí poklad odnesli a na hřbetech velbloudů jej odvezli do Medíny, aby jej odevzdali do správy Saídovi.

Při jeho návratu, který všichni pozdravili s velkou radostí, ho čekalo překvapení: něžná a jemná Áiša svolila stát se ženou stárnoucího Saída. Čekali jen na jeho požehnání, aby manželství bylo uzavřeno.

Mohamed, který pokládal Saída za svého syna, měl radost z jeho štěstí a dal mu postavit palác vedle domu Alího.

V prvním shromáždění starších města, jehož se Mohamed opět zúčastnil, zpozoroval, že přítomné muže skličuje jakási tísnivá nálada. Chtěl znát důvod.

Přiznali se, že jsou nespokojení proto, že nechal postavit svatyni také těm vzbouřencům v Mekce.

Usilovně se snažil jim vysvětlit, že Mekka měla svatyni odedávna. Nová mešita, kterou nutně potřebují, neboť každé větší město má mít mešitu, bude postavena nad Kaabou. Jinak zůstane všechno při starém.

Aby však nemohli zase reptat, bude se mešita v Medíně ode dneška jmenovat „prorokova mešita“, zatímco mešita v Mekce bude mít název „mešita Kaaby“ nebo „posvátná mešita“.

S tím souhlasili.

PROROK tentokrát nezůstal v Medíně dlouho. Hnalo ho to dál, aby navštívil také ostatní větší města. Zatím neviděl v úřadě ani jednoho ze svých místodržitelů a nevěděl, zda vykonávají svěřený úkol podle vůle Boží, nebo jestli postupují podle vlastního názoru.

Tentokrát mu přišel do cesty vnuk Mohamed a žádal, aby ho vzal s sebou. Oba starší bratři už měli své úřady a teď byl na řadě on.

Kníže měl radost z jeho horlivosti a zajímal se o to, jakou práci pro sebe žádá. Mladík se odmlčel a nakonec se vyslovil, že se to určitě ukáže jako u Ibrahíma. Dědeček si ale všiml, že v nitru se již k něčemu rozhodl.

Jízda trvala dlouho. Míjeli osady a vůbec se v nich nezdržovali, zato se zastavili v každém městě, kde bydlel některý místodržitel. Prorok vždy důkladně rozmlouval se svým zástupcem a dal si ukázat, jak daleko pokročila stavba mešity.

Zjistilo se, že všech dvacet sedm mužů je naprosto rozdílných. Někteří se téměř nemohli dočkat, aby přinesli lidu požehnání, jehož se dostalo i jim.

Ihned začali se stavbou domu Božího, zřídili školu a většinou v ní sami vyučovali, a starali se o to, aby omývání a modlitby lidé přesně dodržovali.

Jiní začali s učením a mysleli si, že než zavedou novoty, bude lépe napřed lidem ukázat, oč se jedná.

Mohamed neodporoval. Každý okres byl jiný, a to podle povahy obyvatel. To museli místodržící vědět nejlépe sami, protože mezi nimi vyrostli. Bylo možná i správné, že někteří z nich váhali.

Nacházel mezi nimi i takové, kteří se snažili vyzískat pro sebe ze své nové hodnosti co možná nejvíce cti. Pyšnili se novým oděvem, který směli nosit, neuskutečňovali ale nic z toho, co jim bylo nařízeno, a velmi se ulekli, když je prorok přijel osobně zkontrolovat. Co měli uvést na svou omluvu?

Nebylo zapotřebí slov. Mohamed přehlédl situaci a liknavce stihl přísný trest. Kníže jen litoval, že s sebou nevzal některé muže, které by mohl dosadit na místa těchto nedbalých místodržitelů. Takto byl nucen nechat je zatím na jejich místech, ale rozhodl se, že se k nim brzy opět podívá a vezme s sebou náhradníky.

Na této cestě se opět dostal do Jeruzaléma. Jak se zase probudily jeho vzpomínky! Vyprávěl o tom vnukovi, nezmínil se však o svém dřívějším vtělení. To mělo zůstat jeho tajemstvím, hluboce skrytým v jeho nitru.

Mladík projevoval velký zájem o všechno, co mu prorok vyprávěl. Živě sledoval jeho líčení a byl stejně jako on smutný, když musel pozorovat sváry a rozbroje na místech, kde Ježíš pobýval a trpěl.

Starší Mohamed neměl na spánek ani pomyšlení. Modlil se, ať mu Bůh ukáže, co by měl dělat, aby se zdejší situace změnila.

Jasně si uvědomil, že také v Jeruzalémě musí vybudovat svatyni, mešitu, ve které by se židé i křesťané scházeli v nové víře – islámu.

Místodržitel uvítal tuto myšlenku, zejména když mu Mohamed pověděl, že sám poskytne prostředky na stavbu. Tento stánek zbožnosti, třetí svatyně ve Velké Arábii, měl být nádherný.

Všude v zemi vzbuzovali Mohamedovu pozornost muži, kteří měli menší postavu než ostatní obyvatelé. Zřejmě to byli cizinci. Zajímal se o ně a dověděl se, že to jsou Turci, národ, který nevěděl nic o svém původu a o své skutečné vlasti. Neměli žádnou víru, byli velmi pohybliví a lační kořisti. Necouvli před ničím.

Mohamed zjišťoval, kdo tady stojí v jejich čele. Nevěděli to. Dával se s jednotlivci do hovoru. Nebyli příliš sdílní a nechtěli ho informovat o účelu svého pobytu v Palestině.

Když se jich ale zeptal, kdo je jejich vládcem, hrdě mu sdělili, že mají císaře, který sídlí ve městě Konstantinopoli. Sami ho sice nikdy neviděli, ví však o něm. Je velmi vznešený a je mu podřízeno mnoho národů.

Mohamed se rozhodl, že naváže spojení s tímto císařem, jehož jméno ani neznal, a že mu pošle zprávu o islámu. Napsal mu, že pokud jeho poddaní chtějí žít a provozovat obchod ve Velké Arábii, budou muset přijmout novou víru.

Nemůže jim to všem nařídit, protože k tomu nemá oprávnění. Mohl by je pouze vykázat ze země, kdyby nechtěli přijmout islám. Mocný císař v Konstantinopoli má ale jistě tolik moci nad svými poddanými, že jim může dát pokyn, v co mají věřit.

Mnohokrát psal Mohamed tento dopis, až se mu konečně zamlouval. Nechtěl, aby vypadal příliš pokorný nebo zase příliš osobivý. Po dlouhém uvažování se podepsal: Mohamed, kníže Velké Arábie a prorok Boha, Pána všech světů.

Koho teď má pověřit tímto poselstvím? Neznal nikoho jiného, komu by mohl důležitý dopis předat, než Saída. Když se Saíd objeví u cizího panovníka, určitě udělá dobrý dojem.

Vyslal proto část své družiny do Medíny, aby přivedla Saída s průvodem jezdců. Mezitím hlásal v Jeruzalémě a okolí novou víru.

Lidé mu rádi naslouchali. Jen židé nechtěli nic vědět o jeho proslovech, i když mu nesměli odporovat, neboť byl jejich panovníkem. Raději proto shromáždění nenavštěvovali.

Místo nich přicházeli stále častěji Turci. Líbilo se jim, co říkal cizí vládce. Nerozuměli sice správně jeho řeči, ale vždy se našli lidé, kteří ji uměli přetlumočit.

I když některá slova nebo celé věty jeho řeči pozměnili, protože nechápali obsah, nikdo si toho nevšiml. Řadě z nich dokonce působilo radost, když mohli překroutit smysl toho, co Mohamed hlásal, a snížit posvátný obsah jeho proslovů.

Prorok se obrátil na místodržitele jeruzalémského okresu. Ten přece musí umět turecky alespoň tolik, aby se domluvil s lidmi.

Místodržitel však rozhořčeně odmítl požadavek, aby uměl turecky. Vždyť byl dosazen do svého úřadu pro Araby!

Marně mu Mohamed dokazoval, jak je špatné, když v jeho okrese žijí a obchodují lidé, kteří nechtějí nic vědět o Bohu. Místodržitel prohlásil, že takoví lidé jsou všude. Bude spokojený, jestliže spojí židy a křesťany, o ostatní se nemůže starat.

Vtom přišla knížeti neočekávaná pomoc.

Mladší Mohamed, jemuž se zamlouvali malí, hbití Turci, se s nimi už dávno spřátelil a díky svému nadání si rychle osvojil jejich řeč natolik, že mohl sloužit jako tlumočník.

Ukázalo se to jednoho dne, když muž, jehož za odměnu najali, aby každou prorokovu větu opakoval hned turecky, plnil svůj úkol schválně ledabyle.

Mohamed mladší náhle zasáhl do tlumočníkovy řeči a přetlumočil sám, co prorok právě vyslovil.

Strhl se velký hluk. Turci byli rozhořčení, když poznali, že jim najatý muž proslovy tlumočil nesprávně. Tlumočník zuřil, protože ho mladík svým zásahem odhalil, a bál se, že přijde o odměnu.

Mohamed mladší se však ukázal jako muž. Přetlumočil všechny řeči tak obratně a do posledního slova správně, že kníže od této chvíle používal jen jeho služby.

Jednou rozmlouval s vnukem důvěrně a zeptal se ho, jestli úřad, který náhle zastává a na který nikdo dříve nepomyslel, odpovídá jeho přáním a nadějím.

Mladý Mohamed pohlédl zářícím zrakem staršímu do očí.

„Jistě je to pro mě správné, protože jsem k tomu přišel právě tak nečekaně jako Ibrahím,“ pronesl určitě. „Přál jsem si stát se vojevůdcem, ale nemohl jsem se ti s tím svěřit. Bál jsem se totiž tvé námitky, že jsem pro takový úkol příliš mladý. Jsem velmi rád, jak se to vyřídilo.

Naučím se i ostatní jazyky našich sousedů a pak budu moci Pánovi sloužit rozumem, který mi daroval.“

Když přijel Saíd s početnou družinou, ukázalo se, že správně pochopil zprávu knížete. Všichni se oblékli co nejkrásněji a nejskvěleji, byla radost na ně pohledět. Saíd se také zásobil bohatými dary, aby uctil cizího císaře.

Bylo samozřejmé, že je bude doprovázet Mohamed mladší coby tlumočník.

Také kníže vyrazil se svou družinou na cestu a po mnoha zajížďkách se vrátil do Medíny. Nejdřív zůstal několik měsíců ve městě u moře, protože toto bohaté obchodní město s živým dopravním ruchem mu připadalo velmi způsobilé k hlásání Boha.

V prostém oděvu se vmísil mezi muže, navazoval s nimi hovor, pomáhal jim při lehčích pracích a vyprávěl o Bohu. Nikdy se nezmýlil ve způsobu svého vystupování, neboť se vždy řídil pokyny, které dostával shůry.

Byla místa, kde padala na váhu jeho knížecí nádhera a vznešenost.

Lidé přicházeli k němu a naslouchali mu proto, že byl jejich panovníkem. Jinde kladl více důraz na to, že je prorok, a někdy se zase objevoval jako pouhý vypravěč pohádek.

Ale všechno, co dělal, vycházelo z jeho nitra, z horoucího přání sloužit Bohu ze všech sil. Proto měl také vždy úspěch.

V Medíně dostal zprávu, že Abú Bekr byl opět donucen zakročit proti povstaleckým židům na jihu. Při tom se mu podařilo zajmout Abú Tálibova přítele, který se jmenoval Abú Džáhil. Přivedl ho s sebou do Medíny, aby Mohamed sám rozhodl o jeho osudu.

Prorok si dal Abú Džáhila předvést. Byl to starý, zahořklý muž, který těžce snášel zajetí. Zpočátku vůbec neodpovídal na určité, ale přátelské otázky knížete.

Mohamed proto nařídil služebníkům:

„Zaveďte ho zpátky do vězení, nemá dnes náladu na rozmluvu. Může mi oznámit, až mu to bude vhod. Do té doby ho nechci vidět.“

Abú Džáhil sebou trhl. Očekával výbuch hněvu a ve svém nitru se proti tomu obrnil. Když se nic podobného nestalo, doufal alespoň, že bude za svůj vzdor na místě zabit. Teď se měl vrátit do žaláře a nebýt přitom závislý na vůli knížete, ale na své vlastní. To bylo strašné!

Mohamed viděl, co se odehrává v mužově duši, věděl však také, že mu v této chvíli nesmí pomoci. Jinak by se ještě víc zatvrdil. Mlčel a v duchu se modlil za toho, který byl jeho nepřítelem.

„Nech mě tady, budu mluvit!“ zvolal náhle zajatec, jako by pociťoval silné nutkání.

Služebníci ho ihned pustili a ustoupili do pozadí komnaty.

Abú Bekr stál vedle knížete a nevycházel z údivu. Pokaždé dělal Mohamed všechno jinak, než by se dalo čekat, a vždy to bylo správné!

Mohamed přistoupil ke svému nepříteli a vlídně ho oslovil:

„Abú Džáhile, proč mě nenávidíš?“

„Necítím k tobě nenávist, kníže,“ uslyšel překvapivé přiznání.

„Takže se vyjádřím jinak: proč jsi mým nepřítelem?“

„Protože jsem to slíbil svému příteli, Abú Tálibovi.“

„Mohl bys mi prozradit, proč od tebe žádal takový slib?“ přál si vědět překvapený Mohamed.

„Pokusím se ti vysvětlit, jak mi to vykládal. Abú Tálib byl zatrpklý kvůli svému zmrzačení. Měl pocit, že ho všude odstrkují. Tvůj otec byl krásný a šťastný. Brzy ovšem zemřel a Abú Tálib doufal, že bude moci nastoupit na jeho místo. Ty jsi mu však stál v cestě.

Proto tě chtěl zaživa pohřbít v klášteře. Tobě se ale podařilo uprchnout. Nikdy se nedověděl, jestli ti pomohla zrada nebo Bůh. Při rozdělování dědictví asi nepostupoval úplně správně. Neřekl mi o tom sice nic bližšího, ale vím, že svědomí mu nedalo pokoj.

Tys mu pak daroval víc, než bylo nutné. To se ho hluboce dotklo, protože v tom viděl tvé pohrdání jeho způsobem myšlení a jednání. A tvá pomsta, kníže, byla strašná.“

„Má pomsta?“ přerušil ho Mohamed, který nevycházel z údivu. „Moje pomsta? Nevím o ničem takovém!“

„Byla hrozná. Jediného syna jsi mu vzal a odcizil. Dal jsi ho vykázat z otcovského paláce. Jako běženec musel ten nešťastník táhnout světem, protože tvoji špehové mu byli neustále v patách. Nedopřál jsi mu ani hodinu klid.

Z toho důvodu využil prostředky, jimiž by ti mohl škodit. Chceš ho proto kárat? Svou velkou výmluvnost, kterou tys nechtěl použít, obrátil proti tobě. Nakonec jsi dal tohoto bezbranného muže zavraždit nejkrutějším způsobem, který sis mohl vymyslet. A teď se divíš, že já, jeho přítel, jsem tvým nepřítelem a musím jím být, pokud budu naživu?“

Vyčerpaný stařec umlkl, ale ani kníže nebyl schopen vypravit ze sebe jediné slovo. Hluboce se ho dotkla nespravedlivost této žaloby. Přesto v ní byla jakási jiskřička pravdy.

Abú Bekr se jen s námahou ovládal. Už už chtěl vybuchnout, kníže mu ale pohybem ruky přikázal, aby mlčel. Opustil proto rázným krokem komnatu.

Místo něho do ní nikým nevolán vstoupil Alí. Mohamed to považoval za pokyn shůry.

„Poslyš, Alí! Tento muž, který se jmenuje Abú Džáhil, mne obviňuje, že jsem tě odcizil tvému otci. Můžeš mu vyprávět, jak se stalo, že jsi přišel do mých služeb?“

Alí ihned projevil ochotu a Mohamed navrhl:

„Nechám vás o samotě, aby si tento muž, který je mým nepřítelem, nemohl myslet, že ovlivňuji tvé výpovědi.“

A s přátelským pozdravem opustil komnatu.

Alí osaměl s přítelem svého otce, i služebníci totiž na pokyn knížete odešli ven.

Oba muži spolu dlouho rozmlouvali. Klidný, nevášnivý způsob jednání Alího v sobě měl cosi přesvědčujícího, čemu se druhý muž nemohl ubránit. Alí vyvracel jednu žalobu za druhou. Přitom si sám teprve jasně uvědomil, jak se vždy styděl za svého otce, za jeho nízký způsob myšlení, ve kterém převládala touha po penězích, a jak to býval vždy kníže sám, kdo mu pomáhal ovládnout tyto pocity.

Když se všechno vysvětlilo, požádal Alí vládce, aby se k nim vrátil.

Během krátké chvíle, která uplynula, než Mohamed opět vstoupil do místnosti, bouřily ve starcově hrudi různé pocity. Byl to v jádru poctivý muž a teď se hanbil.

Když před ním kníže stanul, vrhl se na zem a prosil, aby mu odpustil všechno, co řekl, co si myslel i co učinil.

Mohamed láskyplně pomohl starci vstát a domlouval mu.

„Byl jsi špatně informován, a proto jsi nemohl jednat jinak. Zapomeň na minulost a vrať se domů ke svým lidem. Doufám, že budeme ode dneška přáteli.“

Sám potom doprovodil rozrušeného knížete do komnat pro hosty, kde s ním pojedl jako s důvěrným přítelem.

NĚKOLIK dní ještě Abú Džáhil pobýval jako host v knížecím paláci. Konečně opustil s průvodem Medínu, vrátil se domů a vyprávěl pravdu o knížeti, jehož dobrota – jak se zdálo – byla nadlidská.

Abú Bekrovi nebylo příliš vhod, že se Mohamed zachoval k Abú Džáhilovi milostivě, místo aby ho potrestal, což by si rozhodně zasloužil. Co mu jen zabránilo, že nedal nepřítele na místě usmrtit?

Ve své nelibosti přednesl tuto svou myšlenku Mohamedovi. Kníže se na něho klidně podíval a pak poznamenal:

„Ty se divíš, Abú Bekre? Měl bys z toho mít spíš radost, protože milost, kterou jsem udělil Abú Džáhilovi, mně pomůže víc než nejkrutější trest! Bude mi právě tak horlivě získávat přátele, jako dříve proti mně štval. Živý Abú Džáhil mi pomůže, mrtvý by mně jen škodil.“

Opět byl velký vezír nucen uznat moudrost svého vládce a sklonit se před ní.

Aby to nemusel přiznat také slovy, stočil téma hovoru na cosi jiného, čím se už dávno zabýval.

Chtěl mít prapor!

Mohamed hned nechápal účel něčeho takového. Abú Bekr vysvětloval, že je nutné mít v bitevní vřavě odznak, který by vlál vysoko nad hlavami bojujících. Vojáci by stále viděli, kde se nachází jejich velitel, a mohli by se kolem něho vždy seskupit.

„Ale nepřátelé jej pak budou vidět také,“ podotkl kníže nechápavě.

„To vůbec nevadí, kníže,“ ujistil ho Abú Bekr, který se po této stránce cítil být moudřejší než jeho pán.

Vysvětloval a líčil věc tak dlouho, až Mohameda přesvědčil, ne sice o nutnosti praporu, ale o svém toužebném přání mít nějaký prapor.

Dobrotivě jako vždy, když se jednalo o to, splnit nějaké přání, vzal kníže kus těžkého, bílého hedvábí a podal jej Abú Bekrovi.

„Stačí ti pro tvůj účel toto hedvábí?“ zjišťoval a byl v nitru přesvědčen, že vezír bude úplně spokojený.

„Je velmi krásné,“ souhlasil Abú Bekr opatrně, „ale tak, jak je, to ještě není všechno.“

„Musíš je dát připevnit na žerď, to je přece jasné!“

Mohamed pokládal tuto věc za odbytou a chtěl se věnovat jiným záležitostem. Vezír ale nepřestal:

„Chybí na něm tvé znamení, kníže! Kus bílého hedvábí nebo jiné bílé látky může mít s sebou každý, to vůbec nic neznamená. Teprve znamení knížete udělá z kusu látky prapor!“

„A jak má toto znamení vypadat?“ zajímalo proroka.

Abú Bekr začal líčit, jaké prapory zatím viděl:

„Židé nosívají prapor ze žlutavé látky, na které je vyobrazena šesticípá Davidova hvězda. Hvězdu malují, protože jejich ženy neumí vyšívat. Tvé znamení musí být rozhodně vyšité, to je totiž mnohem vznešenější.“

Mohamed se pousmál. Tato záležitost mu připadala tak nedůležitá ve srovnání se vším, co měl právě v hlavě! Přesto jí nejspíš nebyla, jinak by se jí Abú Bekr tak vytrvale nezabýval. Vezír pokračoval:

„Lidé z Mekky mají čtyřúhelník, který pravděpodobně znamená Kaabu. Syřané, které jsem nedávno musel u hranic povolat jako posilu, mají nádherný prapor a na něm vyšitého orla. Říkali, že je to římský prapor. Tento orel s rozepjatými křídly byl také – krásně provedený v kovu – připevněn nahoře na žerdi.

Vidíš, kníže, že se dá použít ledacos, ale že to musí mít nějaký vztah k věci!“

„Budu o tom přemýšlet, příteli,“ slíbil Mohamed. „Za několik dní ti sdělím své rozhodnutí.“

Večer se ženě zmínil o vezírově přání. Velmi se podivil, když zpozoroval, že je Álina nadšená myšlenkou, že zavlaje prapor s Mohamedovým znamením. Sama předkládala nejrůznější návrhy, prorokovi se ale příliš nezamlouvaly vzhledem k jejich ženskému rázu.

„Jestliže má prapor vlát na válečném poli, nemůže na něm být růže ani jiná květina,“ namítl. Álina však neuměla poradit nic jiného.

V noci přednesl i tuto záležitost světlému Božímu poslovi. Ten mu poradil, aby při volbě znamení na prapor nemyslel na sebe jako na knížete, ale na toho, jehož vůlí se všechno děje.

„Ty si myslíš, že bych mohl prapor zasvětit Bohu?“ snažil se Mohamed ujasnit si celou problematiku praporu. „Není k tomu příliš pozemský?“

„Jestliže to má být ,prorokův prapor’, bude smět vlát jen ve službě Nejvyššímu. Pak také nebude příliš pozemský, aby na něm bylo znamení svědčící o tom, že je to prapor Pána.“

Sotva hlas dozněl, objevil se před Mohamedovým duchovním zrakem jasný a nádherný obraz, jaký dosud nespatřil.

Viděl nebeskou báň jako obrovitou kupoli, která se nekonečně klene nad ním. Hvězdy zářily a ubíhaly svými drahami. Zdálo se mu, jako by čekaly v pohotovosti.

Náhle se všechny ukláněly, protože dolů sestoupila královna nebes.

Mohamed ji už jednou směl spatřit. Také teď ji halil tmavomodrý plášť. Podobal se barvě noční oblohy a vlnily se po něm dlouhé, stříbrolesklé vlasy. Nebeský obličej královny nebes byl jakoby zahalen světlým závojem.

Levou rukou si přidržovala plášť na hrudi, zatímco pravou ruku měla nataženou a držela v ní tmavočervenou růži a sněhobílou lilii.

Něžná noha, která vykukovala zpod dlouhého pláště, stála na krásném srpu měsíce jako ve světlém člunu. Zdálo se mu, že slyší zpěv andělských kůrů a že ho obklopují barvy a vůně. Srdce se mu téměř zastavilo v obdivném zbožňování.

Ještě dlouho pohlížel k nebi, i když vznešený obraz už dávno zmizel. Pak poděkoval Bohu za milost, že jej směl spatřit. Měl mu něco říci?

Najednou znal znamení, kterým se měl prorokův prapor zřetelně odlišovat od ostatních: má to být srpek půlměsíce královny nebes!

Tímto znamením bude prapor promlouvat ke všem, kdo jej uvidí:

„Slyšte, mužové, toto je znamení, že sloužíte Všemohoucímu! Rozviňte prapor jen tehdy, když vaše činnost může před ním obstát.

Ať je pro vás ale také znamením, že chcete v islámu dosadit ženu opět na místo, které jí Bůh dal. Ctěte ji a udržujte čistou. Proto váš prapor zdobí znamení vznešené královny nebes!“

Tak chtěl promluvit k vojákům, až jim bude prapor předávat.

S velkou radostí vyprávěl nazítří své ženě, co viděl. Álina se nabídla, že společně s dcerami vyšije znamení královny nebes na bílé hedvábí. Před jinými lidmi ale o věci pomlčeli.

Dávno předtím, než ženy dokončily výšivku, která vyžadovala mnoho času, neboť používaly jen niti z čistého zlata, se Mohamed vydal na cestu, aby navštívil své místodržitele.

Od některých z nich došly prosby, aby jim poradil nebo něco vysvětlil. Z jiných okresů úředníci poslali žádost, aby přezkoumal práci místodržitelů, která jistě neodpovídá smyslu přikázání.

„Vezmeš mě tentokrát s sebou, dědečku?“ obrátil se na něho s prosbou čtvrtý vnuk jménem Murzah.

Mohamed by sice měl rád kolem sebe někoho ze svých druhů, ale Murzah sotva odrostl dětskému věku a kníže si myslel, že by byl spíš na obtíž, než aby mu dokázal pomáhat.

Murzah však měl jiný názor. Také oba starší bratři prokázali svou upotřebitelnost teprve na cestě. Proč by to mělo být u něho jiné? Poprosil otce, aby se za něho přimluvil. Alí, který znal svého syna, se rozhodl, že se přimluví.

Jen velmi zřídka šel Alí o něco prosit. Proto byl Mohamed ihned ochoten splnit jeho přání, i když je nepokládal za příliš moudré.

Mladíkovu radost nebylo téměř možné zmírnit. Celý den nemluvil o ničem jiném než o tom, že bude doprovázet knížete.

Konečně nadešel den odjezdu a početná družina vyjela hlavní branou z Medíny.

Také Murzah seděl dobře v sedle a vesele jel na koni vedle Mohameda.

Cestou mu kníže položil dotaz, jak to dříve dělal u ostatních vnuků, jaký životní cíl si vybral.

„Chci ti sloužit, dědečku,“ svěřil se mu živý mladík zářící radostí.

„A víš už, které schopnosti k tomu použiješ?“ žertoval prorok.

„Ne, nevím, jestli mám vůbec nějaké schopnosti, ale když ti nebudu moci sloužit svým životem, chci za tebe zemřít.“

Znělo to podivně z úst tohoto zvlášť živého vnuka, oba však při bohatství dojmů, které na ně doléhaly, brzy zapomněli na tuto vážnou rozmluvu.

Tentokrát vedla cesta vždy k určitému cíli, takže se nikde nezdržovali déle, než bylo bezpodmínečně nutné.

Nejdříve zamířili do města, z něhož přicházely stížnosti na způsob života místodržitele. Kníže se objevil neohlášen a zastihl věrolomného služebníka v domě žen tak opilého, že nebylo ani pomyšlení na to, aby ho volal k odpovědnosti.

Ukázalo se, že žaloby úředníků nebyly přehnané. Peníze, které vybrali na daních, místodržitel nepoužil ani ke stavbě mešity ani k jinému obecně prospěšnému účelu.

Považoval je za svůj majetek, který může prohýřit se svými mnoha ženami.

Mohamed dal pokyn svým služebníkům, ať ho odnesou z paláce do chléva, aby se tam na slámě vyspal. Mezitím přezkoumal druhé úředníky, které zastihl v takzvané úřední místnosti, a nejstaršího z věrných služebníků dosadil za místodržitele.

„Cožpak jsem přísně nezakázal pití opojných nápojů?“ poznamenal kníže vyčítavě.

„To jsi udělal, ale jen ústně,“ prohlásili úředníci. „V napsaných přikázáních nic takového není a ani na to nic nepoukazuje. Proto si místodržící myslel, že je v právu, když bude nadměrně pít víno a ostatní opojné nápoje, dokud jednoho dne zákon nedoplníš.“

„V zákoně však výslovně stojí, že žádný muž nesmí mít víc než čtyři ženy,“ připomněl kníže káravě. „Zde jich ale bylo alespoň dvanáct.“

„Místodržitel také měl jen čtyři ženy, ty ostatní byly jeho přítelkyně,“ uslyšel trudné sdělení.

„Takže se dá obejít každý příkaz, když člověk chce,“ naříkal Mohamed zklamaně. „Domníval jsem se, že jsem těmito přikázáními obsáhl všechno, co by mohlo lidem škodit. Jak jsem se mýlil!“

Potom se obrátil k novému místodržícímu:

„Postarej se o uzavření domu žen. Přítelkyně ať se vrátí ke svým rodičům a všechny čtyři ženy odejdou se svým mužem, jakmile bude schopen vydat se na cestu.“

Mohamed sám mluvil k obyvatelům okresu a slíbil jim, že bude brzy postavena mešita i škola. Neobvinil místodržitele veřejně, ale rozhodl se, že zpronevěřené peníze nahradí z vlastní pokladny.

O dva dny později odjel sesazený místodržitel tajně se svými ženami a se vším, co mohl ještě pobrat. Knížeti to bylo milejší, než kdyby s ním musel ještě promluvit.

Jakmile se přesvědčil, že pod vládou nového místodržícího se vrací spořádané poměry, zamířil do nejbližšího velkého města, aby dohlédl na provádění svých příkazů.

Volala ho sem naléhavá prosba místodržitele, který žádal o pokyny ve zvláštním obtížném postavení:

Zemřel zde bohatý statkář, nezanechal ale dědice a jeho nejmilejší žena pak k sobě pozvala své příbuzné. Byli to jinověrci a odmítali platit daně.

Když se kníže seznámil s tímto případem, vydal rozhodnutí:

„Kdo se chce usadit ve Velké Arábii, musí přijmout islám za svou víru a stát se poddaným knížete všech Arabů. Pokud se k tomu neodhodlá, musí prodat pozemky a se strženým obnosem opustit zemi. Ve Velké Arábii smí žít jen věřící v islám.“

Osobně navštívil vzpurné muže a snažil se jim vysvětlit toto rozhodnutí. Byli to ale zlomyslní lidé, kteří se snažili vyvolat ve sjednocené zemi povstání. Usilovně se bránili a vykládali, že je ani nenapadne poslechnout.

Mohamed stanovil lhůtu, během níž je nutné celou záležitost vyřídit. Když lhůta prošla a nikdo nic nepodnikl, nechal odhadnout pozemky, hotově vyplatil mužům kupní cenu a dal pokyn, aby je ozbrojenci i s jejich příbuznými vyvedli za hranice.

Lidé si oddechli, protože cizinci svým nevázaným chováním vzbuzovali všeobecnou nelibost.

O několik dní později stál Mohamed před stanem, který mu tady sloužil za obydlí, a díval se k nebi. Nazítří ráno měl v úmyslu se svým průvodem vyrazit, takže se rozhlížel, jaké bude počasí.

Náhle zazněl pronikavý, úzkostlivý Murzahův výkřik:

„Dědečku, chraň se!“

Kníže se rychle otočil a spatřil, jak blýskavý nůž, který zřejmě kdosi vytasil na něho, probodl vnuka. Ten svým tělem ránu zadržel.

Na Murzahovo volání přispěchali služebníci, přemohli vraha a odvedli ho. Mohamed poklekl vedle ležícího chlapcova těla a ohledával jeho ránu. Zjistil, že je smrtelná.

Smutně se díval na vnuka, jehož postihla smrt dříve, než se mohl plně rozvinout. Murzah ale téměř vesele zvedl oči a vypravil ze sebe:

„Podívej, přece jen smím pro tebe zemřít. Děkuji za to Bohu!“

Jeho světlá, čistá duše odletěla. Mohamedovi se zdálo, že ji vidí, jak se rychle a lehce uvolňuje z poraněného těla a vznáší se vzhůru.

Nastalo velké bědování pro chlapce, kterého měli všichni rádi. Pohřbili ho v novém skalním hrobě. Byl to první pohřeb, jemuž kníže požehnal v nové víře.

Teprve po skončení obřadu kníže požádal, aby mu předvedli vraha. Velitel vojáků mu oznámil, že lidi a vojáky zachvátilo nesmírné rozhořčení, a proto nebylo možné vraha uchránit před jejich hněvem. Je mrtvý.

Mohamed si samozřejmě myslel, že to byl jeden z vysídlených mužů, ale dověděl se, že to byl místodržitel, jehož vyhnal z úřadu. To ho bolelo dvojnásob. Nevěřícímu by spíše odpustil zákeřnou vraždu.

Město, kde došlo k této smutné události, si na důkaz, že je kníže za to nekárá, vyprosilo pro budoucnost název „Murzah“. Mohamed to rád dovolil.

V noci často hloubal nad tím, proč Bůh dopustil tento zbabělý čin. Jeho pomocník, světlý Boží posel, mlčel a neodpovídal na jeho otázky.

Tak Mohamed ležel opět jednou na lůžku a nemohl usnout. Vtom zaslechl rozhovor dvou lidí. Podle hlasu v nich poznal velitele vojáků a svého důvěrného služebníka. Mluvili o tom, co i jemu nedalo spát.

„Proč Bůh připouští takové věci?“ pronesl smutně velitel vojáků. „Mladík měl ještě před sebou celý život a byl by z něho opravdu ušlechtilý muž, protože měl čistou duši.“

„Víš snad, co by ho čekalo v tomto životě?“ namítl služebník Mansúr. „Možná by musel zažít tolik těžkostí, že tato rychlá smrt byla milostí. Kdo z lidí může říci, co mu přinese budoucnost? Jedině Pán sám ji zná.“

„Nechápu, že Bůh připustil chlapcovu oběť,“ trval na svém voják.

„Bylo by ti milejší, kdyby byl zavražděn náš kníže?“ oponoval služebník. „Když už měl někdo padnout za oběť vrahovi, bylo lépe, že byl postižen mladík, který ještě nemohl národu ničím prospět, místo knížete, jehož bychom nemohli postrádat.“

„Bůh přece mohl zabránit zbabělému vrahovi v jeho činu jiným způsobem a nepotřeboval přijímat tuto oběť,“ namítl opět voják.

„Zapomněl jsi, co nám říkal Mohamed o svobodné vůli člověka? Jestliže se člověk rozhodne k nějakému činu, Pán zasahuje jen ve zcela výjimečných případech, aby tomu zabránil. Nechá člověka provést to, k čemu se rozhodl. Zato pak musí nést následky toho, co si sám způsobil.

Bůh zabránil, aby náš kníže, kterému byl přece tento úklad určen, nám byl vzat. Děkujme mu za to a neobtěžujme ho neuctivými žalobami.“

Hlasy se vzdálily. Mohamed však slyšel dost. Porazila ho jeho vlastní slova. Mansúr mu pomohl, aniž o tom věděl. On sám ale prosil Boha za odpuštění, že měl tak malou víru.

Od toho dne mu byl Mansúr ze všech služebníků nejmilejší. Často s ním rozmlouval a těšil se z jeho ryzího způsobu myšlení, který byl patrný v jeho slovech.

Když navštívil ještě různá jiná místa, dojel konečně do Jeruzaléma. Tam se dozvěděl, že právě den předtím dorazili také Saíd a mladší Mohamed se svou družinou. To byla nečekaná radost. O něco později přiběhl vnuk do jeho stanu, aby ho pozdravil.

Příští den podal Saíd, doplňovaný Mohamedem, knížeti zprávu o výsledku své cesty.

Saíd vyprávěl, že dojeli bez nehody až k nádhernému moři, na jehož březích leží Konstantinopol, hlavní město velké říše.

Už si mysleli, že se budou muset přes moře přepravit bárkou, když se dověděli, že císař touto dobou pobývá v takzvané asijské části města.

Dali se ohlásit a císař je přijal. Jak by Saíd vyřídil své poslání bez Mohameda, je těžké si domyslet. Nikdo z celého nádherného dvora neznal ani slovo arabsky. Vedle turečtiny mluvili velmi lahodně znějící řečí, ani Mohamed jí však nerozuměl.

„Ale představ si, kníže, se svou turečtinou jsem se dobře uplatnil,“ vykládal mladík vesele. „Císař, který je krásný muž, sice neuměl turecky mluvit, rozuměl však turečtině natolik, že mohl kontrolovat, jestli to, co překládá tlumočník, je správné.

Vedl s námi velmi přátelské rozhovory a museli jsme ho víckrát navštívit a vyprávět mu o naší víře. Potom rozhodl, že všichni Turci bydlící ve Velké Arábii a ostatní poddaní jeho říše musí přijmout islám za svou víru.“

„Dostali jsme dopisy psané v různých jazycích pro okresy, kde bydlí Turci a ostatní poddaní Konstantinopole,“ dodal Saíd. „Také pro tebe máme dopis, ve kterém se uvádí, že velký a moudrý císař tě bratrsky miluje a nechce, aby jeho podaní nějak poškozovali tvou říši.“

Ještě dlouho měli oba co vyprávět a líčit. Celé město je krásné a ještě úchvatnější pohled se naskytuje na moře lemované zelenými břehy.

Nazítří je kníže informoval o Murzahově smrti. Obával se, že Mohamed mladší, který byl právě s tímto bratrem úzce spjat, ztrátu ponese těžce. Místo toto ale vnuk začal jásat:

„Že to směl pro tebe podstoupit! Jak byl asi rád a jak asi byl za to vděčný. Podívej, dědečku, i když my všichni plníme podle svých nejlepších sil povinnost na místech, kam jsi nás povolal, přesto nemůže žádný z nás udělat pro svou zemi tolik co Murzah. Směl nám zachovat tebe!“

Tento názor znamenal útěchu pro knížete, který se obával, jak Alí s Mohamedem přijmou zprávu o Murzahově smrti.

Zatímco se Saíd chystal navštívit okresy, kde žili a obchodovali Turci, chtěl se starší Mohamed vrátit s vnukem do Medíny. Měl radost, že má kolem sebe tohoto živého mladého muže, který uměl stále vyprávět něco krásného.

Saíd však žádal, aby ho Mohamed mladší doprovázel. Jak by se jinak dokázal domluvit cizí řečí? Všichni to uznali a mladý tlumočník se připojil k Saídovi.

DO MEDÍNY dorazila zpráva o Murzahově smrti dříve, než kníže přijel. Fátima i Alí truchlili pro syna, ale kvůli dědečkovi se s touto ztrátou smířili, takže i zde byly jeho obavy zbytečné.

Příprava praporu skončila, byl neobyčejně krásný.

Mohamed svolal všechny vojáky do mešity, požehnal prapor a předal jej Abú Bekrovi přibližně se stejnými slovy, která slyšel tehdy v noci.

Když prapor rozvinuli vedle prorokova výklenku, vypadalo to tak nádherně, že se v lidech probudilo přání, aby byl v mešitě prapor stále.

Mohamed se tázal Božího posla, jestli smí vyhovět tomuto přání. Dostal radu, že smí každé mešitě darovat takový prapor ke slavnostním účelům. Jenže prapory, které budou rozvinuty a vystaveny ve svatyních, mají mít zelenou barvu.

Álina k tomu zvolila hedvábí trávově zelené barvy a spolu se svými dcerami vyšila i tyto prapory. Tři svatyně dostaly prapor se zlatým půlměsícem, ostatní mešity se musely spokojit se stříbrným.

Tři svatyně!

Za Mohamedových cest postupovala stavba posvátné mešity v Jeruzalémě rychle vpřed, takže kníže musel za několik měsíců po svém návratu do Medíny opět navštívit Jeruzalém a vysvětit mešitu. Dostala název „skalní mešita“.

Kníže si přál, aby se slavnosti zúčastnili i Saíd a Mohamed mladší.

Na rozkaz svého císaře se Turci hlásili k islámu, který jim připadal velmi krásný.

Chtěli ovšem leccos změnit a přizpůsobit podle svého, ale kníže, který jinak tak rád vycházel každému vstříc, zůstal ve věcech víry neoblomný a neústupný.

Po skončení slavnosti v Jeruzalémě se dal u knížete ohlásit zástupce Turků usedlých ve městě. Chtěl odůvodnit oprávněnost jejich přání.

„Podívej, kníže,“ oslovil ho přemlouvavým tónem, „celý život musíme těžce pracovat, abychom to někam přivedli. Dopřej nám alespoň po smrti zasloužený klid. Tobě je přece jedno, jestli budeme po smrti tam nahoře pracovat nebo odpočívat. Dovol, ať můžeme říci unaveným lidem, že tam, na onom světě, budou odpočívat a nemusí nic dělat. Vždyť Arabům to můžeš povědět jinak.“

Tlumočník Mohamed, který sledoval tento rozhovor pro případ, že by Turkova arabština nestačila, se musel namáhat, aby zůstal vážný. Mohamedovi staršímu se však Turkův názor nezdál k smíchu. Zděsil se povrchnosti jeho myšlení a názorů.

„Příteli,“ pronesl zvolna, „nesmíš se domnívat, že ve věcech víry je možné říkat, co by kdo chtěl. To jsou pravdy, které jsou zprostředkovány a které nesmí být pokřiveny. Nemohu slíbit Turkům jinou blaženost než Arabům.“

„Pak se ovšem naše názory různí,“ tvrdil Turek. „Myslím si, že nahoře je mnoho nebes, protože jestliže mám tady na zemi nějakého nepřítele, nemůžeme přijít do stejného nebe. Co by z toho vzešlo?“

„Oba samozřejmě nemůžete dovnitř,“ zabouřil Mohamed. „Kdo má v duši nepřátelství, nemůže být přijat do říše míru a pokoje!“

Myslel si, že svými slovy vyvolal velký dojem. Turek ale slyšel pouze „říše míru“ a použil tento výraz opět svým způsobem.

„Teď sám říkáš, že nahoře je mír. Jak může být mír, když člověk musí pracovat jako soumar? Dovol, abych našim lidem pověděl, že po smrti budou moci odpočívat! Přijmou pak tvou víru tím raději, kníže!“

Prorok se marně snažil představitele Turků přesvědčit. Všechno, čeho dosáhl, bylo, že Turek slíbil, že nebude mluvit o „věčném odpočinku“ ani o „věčné práci“.

Po jeho odchodu se Mohamed mladší začal nevázaně smát a vytrhl staršího z nepříjemného hloubání, do něhož upadl. Za chvíli ale oba zvážněli, když si kníže povzdechl:

„Jaké to asi bude po mé smrti, jestliže si bude každý vykládat víru svým způsobem a překrucovat učení, jak ho napadne?“

„Pak tady budeme ještě my,“ utěšoval ho vnuk. „Budeme pečovat o to, aby všechno zůstalo tak, jak ti bylo zjeveno.“

„U Ježíše Krista tomu také nebylo jinak,“ uvažoval prorok. „Sotvaže odešel, lidé jeho svatá slova překroutili a zkomolili. Má se mně dít lépe než jemu?“

„Bylo by hrozné, kdyby se to zase stalo!“ zvolal mladší muž vášnivě. „Není přece možné, aby Pravda přicházející shůry byla pokaždé překroucena a aby pak zase musel přijít nový prorok, aby ji znovu hlásal! Tentokrát musí zůstat taková, jak jsi nám ji přinesl!“

Doba, kterou Mohamed hodlal strávit v Jeruzalémě, se chýlila ke konci. Z Medíny došla zpráva, že všichni toužebně čekají na návrat svého knížete. Proto vyrazil se svým průvodem, k němuž se přidružili také Saíd a Mohamed mladší, aby se nejkratší cestou vrátili domů.

Tato cesta, po které ještě nikdy nejel, vedla kus pouští a bylo možné ji použít jen v určité roční době. Lidé bydlící při cestě je ujišťovali, že teď nehrozí nebezpečí.

Proto se na ni družina vydala v dobré náladě. Po několikadenní jízdě byla půda stále víc písčitá, čím více se blížili k poušti. Vzduch však zůstával klidný, takže nikdo netrpěl prachem.

Krajina byla den za dnem pustší a nehostinnější, až se nakonec ocitli mezi písčitými pahorky, které se střídaly s rovinami pokrytými písečnými přesypy. Měli s sebou dost vody, takže nemuseli mít obavy. Kromě toho je honci velbloudů ujišťovali, že cestu dobře znají.

Jednou v noci leželi v narychlo postavených stanech, když vtom se zvířat zmocnil velký neklid. Také lidé začali vyciťovat jakýsi nepokoj, přestože pro něj nedokázali najít důvod.

Mohamed, jehož zachvátil silnější neklid než ostatní, vyšel před stan, aby se rozhlédl po obloze. Nevypadá to snad, jako by obzor zbarvovala podivná červená záře? Probudil vnuka a upozornil ho na tento úkaz. Také on pozoroval zvláštní zabarvení a neuměl si je nijak vysvětlit.

Honci velbloudů, vojáci i průvodci pomalu vycházeli ze stanů. Někteří tvrdili, že nevidí nic zvláštního, jiní potvrzovali, že obloha je nápadně červená. Tato červeň ale byla jiná, než jakou ji viděli kdykoliv dříve. Nikdo ji neuměl správně označit.

Zatímco se ještě dívali a podivovali se nezvyklému úkazu, Mohamed měl dojem, jako by červené zbarvení uprostřed mizelo do stran a ustupovalo zlaté záři. I když zvolal: „Podívejte, podívejte!“ a všichni hleděli směrem, kam ukazoval prstem, nespatřili nic.

Mohamed však sledoval, jak se ze zlaté záře utvořila překrásná hvězda. Světlo této hvězdy mu připadalo jasné a nadpozemské. Kdyby ji viděl alespoň ještě někdo!

Sotva si to pomyslel, uslyšel hlas svého vnuka:

„Podívejte se, muži, na tu překrásnou hvězdu! Na nebi se skví Davidova hvězda a zvěstuje nám Krista, svého Pána!“

Současně Mohamed zaslechl jiný hlas, který mluvil jen k němu, ale hlasitě a zřetelně:

„Služebníku Nejvyššího! Dříve, než opustíš zemi, hlásej o této hvězdě, kterou smíš dnes vidět! Hvězda přichází ze světlých výšin. Kdykoli se objeví, rozšíří se na zemi milost Boží.“

A zdálo se, jako by se hvězda obrátila a vracela se zpět do nebe. Táhla za sebou své paprsky jako široký závoj.

Když nebeská záře pohasla. Mohamed procitl ze svého pohroužení.

Kolem sebe slyšel výkřiky údivu. Nejméně polovina mužů se přiznala, že viděla hvězdu. Muži začali debatovat o tom, jaký význam má tento zjev.

Jedni vyslovili názor, že Bůh jim chce projevit svou milost a dokázat, že Mohamed je opravdu jeho prorok. Ostatní chtěli předstihnout toto tvrzení a prohlašovali, že to byl hold nebes vznešenému Mohamedovi.

Jiní zase vykládali fakt, že se objevila hvězda, jako známku špatných časů. Očekávali válku a hlad, mor a hrůzy všeho druhu. Ani oni se nemohli dost navykládat o tom, co teď určitě přijde.

Zpočátku je Mohamed nechal mluvit. V jeho nitru ještě dozníval hlas shůry, který mu přinesl poselství.

Slyšel sice hlučné, hádající se hlasy, ale nevnímal nic z toho, co říkaly. Konečně pochopil smysl rozhovoru a nařídil, aby muži zmlkli.

Prohlásil, že nesprávně vykládají úkaz, jehož jim bylo dopřáno být svědky. Ukazují se nehodnými této milosti, když chtějí to, co jim Bůh dovolil spatřit, vykládat svým způsobem.

Jakmile se uklidnili, pokusil se jim vysvětlit, že hvězda je posel Nejvyššího vyslaný k lidem, posel jeho milosti a milosrdenství.

Pán ji poslal, aby oznámil, že v jednom z jeho Synů sestoupí dolů na zemi kus jeho samého.

Dnes ji směli vidět jen obrazně, aby jemu, Mohamedovi, bylo umožněno o ní s plným vědomím podat zprávu. Jednou se totiž tato hvězda objeví skutečně a opravdově na obloze, tak jako byla v době narození Ježíše Krista, Syna Božího, vidět nad Betlémem. Tehdy přivolala krále a mocné lidi z dalekých zemí, aby se podíleli na spáse.

Když prorok hovořil, naplňovala ho vznešená síla a zdálo se mu, jako by skrze něho promlouval někdo jiný. To, co teď sděloval, bylo i pro něho nové.

„Tato hvězda, která je poslem Nejvyššího, přijde. Pak bude hlásat všemu světu, že na zemi opět pobývá Syn Boží. Nepřijde však znovu Ježíš, ale vážný hlasatel Pravdy. Objeví se spravedlivá Vůle Pravěčného Boha, aby soudila svět.

Lidé budou souzeni podle svých skutků. Ti, kdo žili podle Božích přikázání, budou smět vejít do Boží říše a sloužit Bohu na věky.

Jejich údělem bude nejvyšší blaženost. Ostatním Pán řekne: ,Zhyňte, zlosynové! Neznám vás a můj Otec vás také nezná.’ Pak zajdou ve strašlivé duševní bídě a už nikdy se neprobudí k životu.“

Muži, kteří se shromáždili kolem Mohameda, dojatě naslouchali. On sám, když umlkl, byl dojatý nejvíc. Náhle však jeden z honců velbloudů, který stál nejdál, zvolal:

„Ten světelný zjev oznamoval také cosi pozemského. Žene se písečná bouře! Cítíte písek, který vítr žene před sebou? Cítíte, jak se chvějí vaše srdce? Slyšíte řev neklidných zvířat? Musíme se zabezpečit, abychom nezahynuli.“

Kouzlo Mohamedova vyprávění rychle zmizelo.

„Zdá se, jako by temnoty vytáhly se svými vojsky do boje, aby naše duše strhly dolů z povznesenosti,“ podotkl smutně prorok. Ale chopil se také práce, protože bylo zapotřebí všech rukou.

Honci velbloudů prováděli přípravy velmi rozvážně a opatrně. Velbloudy zbavili sedel, sehnali je co nejtěsněji k sobě a lidem vykázali místo mezi nimi. To měli zaujmout, až se bouře přižene. Zboží a výstroj skryli podle možnosti.

Vedoucí karavany se snažil především označit cestu, po níž procházeli, dokud byla ještě patrná. Nesměli se svým knížetem zabloudit.

Rychleji, než tito zkušení kočovníci předpokládali, propukla bouře se strašnou zuřivostí, která musela každému ukázat, jak nepatrnými tvory jsou lidé.

Mohamed se modlil, aby bouře šťastně minula. Nedokázal si představit, že by bylo ve vůli Nejvyššího, aby zde zahynuli při řádění rozpoutaných živlů.

Zatímco se modlil, v jeho duši se rozhostilo jasno.

Kdo dal podnět k bouři, která zvířila obrovské množství písku? Cožpak to nebyl vůdce větrů a anděl vzduchu, jak Mohamed nazývá tyto bytosti? Jestliže to jsou andělé, pak jsou podřízeni Pánovi a nejsou služebníky temnot.

Pokud však jsou služebníky Boha, vykonávají jeho vůli. Nemůže se proto stát nic, co by nebylo nařízeno shůry. Náhle mu srdce poskočilo radostí. Bylo mu volně a lehce a veškerá úzkost pominula.

Chtěl dodat odvahu vnukovi ležícímu vedle něho. Zavolal na něho a spatřil jeho smějící se obličej.

„Dědečku, to je nádherné, že jsme mohli zažít něco takového!“ zvolal mladík. „A přitom dobře víme, že se nemůže nic stát a že jsme dobře ukrytí! Poučil ses z toho také tolik co já?“

„Mnoho jsem se naučil, milý synu,“ poznamenal Mohamed vážně.

Za několik hodin, které jim připadaly nesmírně dlouhé, zmizela bouře tak, jak se přihnala. Ukázalo se, že nikdo neutrpěl škodu a že nejhorší závěje písku se navršily na druhé straně cesty, takže karavana mohla bez překážky táhnout dál.

Tato mohutná přírodní událost ale téměř ve všech smazala vzpomínku na předcházející vidění. Tak to bylo chtěno: jinak by tito muži ve své nevědomosti vnesli svoje mylné názory mezi lid.

Takto si vždy, když Mohamed mluvil o přicházející hvězdě, vzpomněli, že i oni směli vidět její obraz, a pak potvrzovali prorokova slova a nepřidávali k nim vlastní.

KDYŽ dojeli do Medíny, setkali se tam s posly a vyslanci různých sousedních kmenů, kteří si přáli složit hold velkému knížeti a vyprosit si jeho pomoc proti nepřátelům.

Ze strachu před nimi se raději dobrovolně podrobili vládci, o němž slyšeli mnoho dobrého i hrozného. Železnou pěstí prý nutí lidi, aby uznali jeho nadvládu.

Jestliže se mu ale lid nestaví na odpor, je dobrotivý a mírný. Raději proto nechtěli poznat krvavou stránku tohoto knížete.

Mohamed mladší musel celé dny plnit úkol tlumočníka. Rozhodl se, že až nastanou klidnější časy, požádá knížete, aby mohl kolem sebe shromáždit mladíky a vyučovat je cizím jazykům. Je nezbytně nutné, aby cizí řeči znalo mnoho Arabů.

Kníže vyšel vyslancům laskavě vstříc, přestože pozoroval, že mnohé z nich k němu zahnal pouze strach. Měl nutnou potřebu zbavit je strachu a místo toho jim umožnit, aby poznali, jak nádherná je víra v Boha.

Cítili dobrotu, která byla opravdová. Mluvila k jejich duším a pomohla k tomu, aby odešli jiní, než sem zavítali.

V okolních zemích se šířila zvěst o knížeti Arabů, který věří v silného Boha a má díky tomu schopnost působit podmanivě na lidská srdce.

Jestliže ale má takovou schopnost, pak jistě dokáže i jiné věci. Náhle lidé začali proudit do Medíny: přiváděli nemocné a chromé, posedlé a slepé jako za Ježíšových časů.

„Pane, smím pomáhat?“ zeptal se Mohamed, ale dostal vážnou odpověď, že to není jeho úkol. Má být prorokem, hlasatelem Nejvyššího, a ne lékařem. V Medíně a okolí však působí řada obratných lékařů, takže nebude nutné nechat někoho odejít zklamaného nebo rozhněvaného.

A rukám lékařů se očividně dostávalo požehnání. Většina prosících lidí byla vyléčena, nebo se jejich utrpení alespoň zmírnilo. Kromě toho je Mohamed dal vždy vyučovat ve víře a duše, které byly následkem utrpení zvláště otevřené, vnímaly všechno, co byly schopné.

Abú Bekr jezdil se svými vojáky z místa na místo. Stále bylo nutné něco urovnávat, dusit povstání nebo pomstít přepadení na hranicích. Tam, kde rozvinul prorokův prapor, dosáhl vítězství.

Jeho vojáci bojovali s bezpříkladnou odvahou. Nedbali na nebezpečí a hnali se sami do největší vřavy. Když padli, umírali radostně a téměř vítězoslavně. To bylo nepřátelům nepochopitelné a šířilo to takovou hrůzu, že se časem nikdo neodvážil vystoupit proti Arabům a lidem, kteří byli pod jejich ochranou.

Mladíci ze vznešených i prostých rodin usilovali o to, aby byli přijati mezi vojáky. Jednoho dne se před knížetem objevil pátý vnuk, aby ho poprosil o přijetí do nejlepšího Abú Bekrova oddílu.

„Ad-Dine,“ zkoumal Mohamed, „neumíš si představit ve svém životě nic krásnějšího než prolévání krve? Pro mne by to bylo to poslední, co bych si přál. Proč chceš být vojákem?“

„Protože potom budu mít jistotu, že se dostanu do Božího království,“ pronesl Ad-Din úplně dětským způsobem. „Podívej se, sám říkáš, že i když se velmi snažíme, abychom jednali správně, můžeme přesto občas udělat chybu, která nám brání ve vzestupu. U vojáků to není možné. Proto pokládám za jistější stát se vojákem.“

Mohamed nerozuměl ničemu z toho, co vnuk uváděl. Požádal ho, aby mu podrobněji vysvětlil, jak přišel na myšlenku, že vojáci mají takovou přednost. A tak se mu Ad-Din svěřil:

„Abú Bekr vykládal už dávno svým lidem, že ten, kdo vystupuje proti nepříteli udatně a nebojácně, může tím odpykat všechny hříchy, kterých se dříve dopustil. Jestliže padne, dovedou ho krásné andělské postavy žen do nebeského hradu, kde o něho budou pečovat a kde se mu povede co nejlépe. Řekni sám, dědečku, jestli není tato vyhlídka dost lákavá, aby za ni člověk dal rád život?“

„A to je důvod, proč tolik mladých mužů chce být vojákem?“ kroutil hlavou kníže.

Vnuk přisvědčil.

„Chceme se mít jednou nahoře dobře. Proto se vojáci ženou vždycky do největší bitevní vřavy, aby co možná nejrychleji padli a mohli se zúčastnit věčných radovánek.“

Mohamed se zhrozil! Něco takového se může šířit už teď, dokud on, Boží prorok, ještě žije! Jak tomu teprve bude po jeho smrti?

Snažil se vysvětlit to Ad-Dinovi, kterého tato vábivá myšlenka úplně uchvátila. Mladík se ale nechtěl jen tak lehce vzdát krásné víry. Držel se jí pevně a nacházel stále nové námitky.

Kníže poznal, že najednou mnoho nepořídí. Požádal Ad-Dina, aby celou věc lépe rozvážil a pak za ním zase přišel. Potom zavolal Alího a zjišťoval, jestli ví o tomto bludu.

Alí přisvědčil. Věděl o něm, ale protože Abú Bekr si tímto způsobem zajistil bezpříkladně udatné válečníky, neodvážil se proti tomu nic namítat.

Vojenské řemeslo závisí na odvaze jednotlivců. Jestliže je něco schopné pozvednout ji a posílit, pak je nutné mít z toho radost a nepotírat to.

„V podstatě Abú Bekr neříká nic nesprávného, pouze trochu přehání,“ chlácholil Mohameda Alí, jemuž začal být jeho pohled nepříjemný. „Maluje lidem blaženost tak, jak ji považují za skutečně takovou. Co mají jejich prosté duše z pomyšlení, že budou smět tam nahoře věčně sloužit Bohu?

Nech je přece při tom, neber jim víru, že na onom světě jim bude dobře a že budou odškodněni za smrt pro vlast.“

„Alí,“ zvolal kníže bolestně. „Chceš být mým nástupcem a už teď začínáš křivit pravdu! Ani slovo nesmí být řečeno jinak, než jak jsem je obdržel od Nejvyššího. Neměňte pravdu kvůli lidem, neboť pak by vám byla vzata!“

Mohamed dlouho rozmlouval s mužem, který byl povolán, aby po něm byl hlasatelem pravdy. Nedosáhl ničeho jiného než toho, že Alí mlčel, v nitru však byl přesvědčen, že Mohamed příliš lpí na svém díle a že kvůli tomu na něm nechce nic změnit.

Každá věc na světě přede musí postupovat vpřed, jestliže má zůstat životaschopná. Měla by jedině víra být výjimkou?

Tak se vyjádřil večer v kruhu svých věrných, když jim ještě celý rozrušený vyprávěl o rozhovoru s knížetem. Jeho nejstarší syn Abdalláh mlčel a uvažoval.

„Myslím, že máš v podstatě pravdu, otče,“ řekl po chvíli, „ale ještě je příliš brzy. Schovej si to na dobu, kdy budeš vládcem země, to už nebude trvat příliš dlouho. Kdyby se však tato rozmluva opakovala, mohl by kníže jmenovat nástupcem místo tebe někoho jiného.“

Mohamed mladší vzplanul:

„Cožpak nechápete, jak je nebezpečné měnit pravdu? Budu vám vyprávět podobenství:

Jeden kníže měl velký poklad neraženého zlata a chtěl ho rozdělit mezi lid. Nechal razit ryzí a krásné zlaté mince a dal je do oběhu. Každý je radostně přijímal a obchod země se pozvedl.

Ministr pokladu pozoroval, že zlata ubývá, a opatrně mísil do čistého zlata jiný kov. Lidé si toho nevšimli a s důvěrou přijímali mince dál.

Teď z toho chtěli mít užitek také ti, kdo mince razili. I oni přimíchávali jiný kov. Mince byly těžší než dosud a lidé je rádi přijímali. Každý chtěl mít raději těžší mince než lehké a pravé.

V obchodě ale falešné mince brzy poznali a nikdo je už nechtěl. Ožebračený, ochuzený lid se pak vrhl na ministra pokladu a zavraždil ho.“

„Tvoje podobenství pokulhává, milý bratře,“ posmíval se Abdalláh.

Zato Alí se zamyšleně díval na syna, který se tolik podobal Mohamedovi staršímu. Ten jim ještě způsobí mnoho těžkostí, jestliže se nepodaří přimět ho k rozumu. Stále bude zastávat prorokovy názory, stavět je jako ukazovatele na cestu, i když budou sebevíc zastaralé!

Brzy nato opustil Mohamed místnost. Alí a Abdalláh spolu ještě dlouho mluvili a shodli se na myšlence, že Mohameda bude nutné usadit v nějakém městě, vzdáleném co nejvíc od Medíny, aby nevyvolával neklid ve vlastním domě.

Kníže si zvolna uvědomoval, že mezi ním a Alím vzniklo jakési napětí. Alí se k němu sice vždy choval uctivě, ale mlčel, když prorok vyjádřil o něčem mínění. Mlčení svědčilo o tom, že Alí zastává jiný názor.

Kdyby jej projevil, možná by mu pak mohl Mohamed ukázat, kde vzniká tento názorový rozdíl. Mohl by najít most, společnou cestu, která by byla schůdná pro oba. Alí však mlčel. Tím bylo již předem vyloučeno jakékoli dorozumění.

Potom si kníže všiml, že vnuk, jeho jmenovec, zřejmě prožil doma cosi podobného jako on. Mluvili s ním vždy jen o podružných věcech, zatímco Alí a jeho nejstarší syn se stále těsněji přimykali k sobě.

Ad-Dina poslali na výslovné přání Alího k Abú Bekrovi, aby se vycvičil ve vojenském řemesle.

Nejmladší vnuk, který se jmenoval Alí, běhal ještě za matkou a bylo ho zřídka vidět.

Mohamed si proto zvykl chodit se zotavit do malého Saídova paláce, kde byl vždy vítaným hostem. Něžná Áiša trávila svůj tichý život v ústraní se dvěma dceruškami.

Jestliže se ale večer dostavil kníže, přicházela ze svých komnat, aby pečovala o něho i o manžela a radovala se z jejich rozhovorů. Byla velmi chytrá a měla přitom jemné cítění, takže chápala to, co Mohamed říkal, ze všech nejrychleji. Pak také většinou překonala svou obvyklou plachost a vyjadřovala své myšlenky jasnými a moudrými slovy.

A tak Mohamed vyprávěl o svých viděních, o nichž jinak mluvil nanejvýš s Álinou, také rád v přítomnosti Áiši. Její poznámky všechno prohlubovaly.

Saíd lpěl se starou věrností a vděčností na knížeti, který ho kdysi jako chudého chlapce přijal k sobě. Mohamed se proto na něho mohl v každém směru spolehnout.

Utěšoval se tím, že Saíd a Alí si dobře rozumí. To se ale jenom tak zdálo. Saíd nechtěl zarmucovat knížete líčením sporů, které mezi nimi vznikaly.

V přítomnosti Saída Alí nemlčel, naopak. Vždy, když před Mohamedem skryl své pravé mínění, před Saídem se pak vyjádřil bezohledněji a ostřeji, než měl původně v úmyslu. Saíd k tomu nemohl zůstat netečný, takže každé setkání obou mužů skončilo vzájemným rozladěním.

Jak dlouho to ještě mohlo zůstat knížeti utajeno?

OD IBRAHÍMA přišel dopis se žádostí, aby kníže navštívil Mekku, protože Ibrahím se s ním chtěl poradit o mnoha záležitostech.

Mohamed se rozhodl, že tato cesta bude „poutí“ ke svatyni, jak to bývalo zvykem za jeho mládí. Tentokrát ale chtěl zabránit jakékoli modloslužbě a pouť uspořádat tak, aby byla po všechny dni nejčistším uctíváním Boha,

Dal vyhlásit, že on sám hodlá navštívit „svatou mešitu“, aby se tam pomodlil a slavil velkou slavnost. Každý přívrženec islámu se směl připojit k němu. Jinověrcům byla návštěva mešity zakázána. Nikdo také nemusel začínat pouť v Medíně, ale mohl se přidat k průvodu cestou.

Pouti se zúčastnili všichni mužští členové jeho rodiny. Doma zůstal jedině Alí, aby se Medína neocitla bez dozoru. Mohamed měl radost, když se k němu cestou připojil Abú Bekr se svými vojáky.

Mohamed a jeho družina jeli na koních jako většina urozených lidí. Zámožní obchodníci použili velbloudy a ostatní šli pěšky.

Tím se průvod neustále rozděloval na tři části, které se různou rychlostí přesouvaly z jednoho místa odpočinku na druhé. Kníže ale dával znamení k odchodu teprve tehdy, až se třetí část spojila s ostatními a unavení pěší poutníci si už dost odpočinuli. Z toho důvodu ovšem cesta do Mekky trvala velmi dlouho.

Když se město objevilo na obzoru, zastavili se k poslednímu odpočinku. Bylo to přesně na tom místě, kde kníže kdysi pocítil odpor obyvatel. Teď byla situace jiná. Brány města se dokořán otevřely, aby přijaly knížete a ostatní poutníky.

Mohamed ale zase čekal na lidi, kteří přicházeli pěšky. Pak nařídil, aby poutníci předali tažná a jízdní zvířata vojákům, kteří měli být na stráži v ležení. Nikdo nesměl vstoupit do města jinak než pěšky.

Nazítří se seřadil nekonečně dlouhý průvod. Vpředu šel kníže, následovali ho Saíd, Abdalláh a Mohamed mladší. Ad-Din se chtěl přidat k bratrům, kníže však určil, že má jít s vojáky, k nimž teď patří ze svého svobodného rozhodnutí.

U brány čekali na svého knížete otcové města a doprovodili ho do nově postaveného paláce, kde našla přístřeší i většina jeho průvodců. Ostatní poutníci se ubytovali částečně v rodinách, částečně v hostincích a ve stanech.

Příští den při východu slunce se průvod seřadil znovu a vydal se za zpěvů písní vyjadřujících chválu a díky do mešity.

Ibrahím přijal poutníky a požehnal jim. Pak měl proslov a nakonec se pomodlil. Po něm mluvil prorok. Znovu zvěstoval Boha a Pána nebes a země. Kdokoliv mu naslouchal, byl přesvědčen, že ještě nikdy neslyšel tak mocná a uchvacující slova.

Mohamed prosil přítomné lidi, aby si uvědomili, že všechno, čemu je směl učit, mu bylo darováno shůry. Ani po jeho smrti se na tom nesmí nic měnit, neboť pravda je věčná a nelze ji překrucovat.

Překroucená pravda už není pravdou. Ale jen tak dlouho, dokud se budou přidržovat pravdy, budou také mít požehnání Boží.

Nakonec přečetl nová přikázání. Především to byl zákaz požívání opojných nápojů. Za jeho překročení byly stanoveny vysoké tresty, protože opilý člověk se nikdy nechová tak, aby se jeho jednání líbilo Bohu. Takový člověk ohrožuje mravy celého národa.

Dále prorok zakázal požívání vepřového masa. Jeho přívrženci, kteří byli dříve židovského vyznání, stejně odmítali jíst vepřové maso a ani ostatní nepostihl tento zákaz příliš těžce.

Kromě toho prorok nařídil zachovávat posty, aby národu ukázal, že slouží nejvyššímu Bohu.

„Žili byste ze dne na den a zapomínali, komu patří váš život, kdyby vám to posty nepřipomínaly!“

Celý devátý měsíc, zvaný ramadán, byl stanoven jako čas postu. Nikdo nesmí jíst ani pít, pokud stojí slunce na obloze. Vedle toho ještě Mohamed určil jednotlivé dny jako postní dny, kdy bylo nutné přesně dodržovat půst.

„Jestliže se naučíte krotit své choutky, získáte velmi mnoho pro celý svůj život. Naučíte se ovládat sebe sama a budete se moci vyvarovat chyb a hříchů.“

Během dalších dvou dnů slavnosti byly na pořadu pobožnosti a předčítání v mešitě. Mohamed oznámil, že si přeje, aby každý muž alespoň jednou v životě podnikl pouť do Mekky. Tím dokáže, že mu záleží na tom, aby dal svému životu takovou cenu, jakou má mít před Nejvyšším.

Aby poutníkům zůstala na tuto pouť upomínka, směl každý, kdo ji vykonal, nosit zelenou stuhu stejné barvy, jako měl prapor v mešitě, a ovinout si ji kolem pokrývky hlavy, ať to byl turban nebo fez.

Zelené stuhy byly poutníkům rozdávány přímo v mešitě. Ti pak hrdě vcházeli se svým zeleným odznakem do velké síně. Zde se poslední večer všichni shromáždili ke společné hostině.

Jedli společně, ať to byl nejchudší poutník, nebo kníže a jeho družina. Na těchto poutích se nikdy neměl dělat rozdíl mezi bohatými a chudými, protože před Bohem jsou si všichni lidé rovni.

Shromážděné zástupy se pak zvolna rozešly a vydaly se na cestu domů.

Také Saíd se vrátil s Abdalláhem do Medíny, zatímco oba Mohamedové chtěli ještě zůstat nějakou dobu v Mekce. Ibrahím, který se plně věnoval své práci ve službě Boží, vznesl mnoho dotazů a podnětů. Při svém působení se setkal s mnoha problémy a potřeboval je objasnit. Měl radost, že smí požádat proroka o radu.

Když se modlil a vnitřně soustřeďoval, dospěl k názoru, že život lidí na zemí musí být jen článkem dlouhého řetězu podobných životů. Čím více o tom přemýšlel, tím zřetelněji si ve své duši uvědomoval, že tato myšlenka je správná. Nacházel nespočet důkazů pro to, ale ani jediný, který by svědčil proti tomu.

Toužil to při této příležitosti sdělit knížeti a vyzbrojil se nejrůznějšími důkazy, aby mohl čelit opačnému názoru, který očekával.

Rozradostněný Mohamed však řekl:

„Takže jsi už uzrál natolik, abys to směl vědět! Když jsi byl se mnou poprvé ve zdejší mešitě, chtěl jsem o tom mluvit. Pán mi to nedovolil. Měl jsem čekat, až budou lidé zralejší. Myslel jsem si, že tato doba ještě nenastala. Teď mne sám přesvědčuješ, že jsem se mýlil.

Až se vrátím do Medíny, pokusím se najít způsob, jak bych lidem přiblížil toto vědění a přitom je nezviklal ve víře.“

„Možná se bojíš, že se Turci budou bouřit, až zjistí, že jejich vytoužený klid mohou narušit i vícenásobné životy!“ smál se Mohamed mladší.

Vypravoval Ibrahímovi o tom, jak se noví bratři ve víře bojí práce. Ibrahímovi to ale stejně jako knížeti nebylo k smíchu.

„Také já jsem se už dost často setkal s tím, že lidé sice věří v posmrtný život, ale představují si jej jako nepřetržitý a stálý zdroj všech možných požitků. Chtějí přenést do nebe dokonce i harémy. Měl jsem s tím mnoho práce, než jsem tyto nesprávné názory usměrnil.“

„Nemyslíš si tedy jako tvůj otec, že se lidem mají dělat takové ústupky?“ zeptal se Mohamed s hořkostí ve hlase.

Ibrahím to rozhodně popřel. Také on byl přesvědčen, že ani slovo nesmí být řečeno jinak, než jak to učil sám prorok.

„Jak jsem rád,“ oddechl si Mohamed, „že alespoň vy dva a Saíd budete pevně trvat na nezfalšovaném učení a říkat lidem vždy jen pravdu.

Nejraději bych svoje rozhodnutí změnil a zvolil si jiného nástupce. Ale koho mám určit, aby plnil tento úkol? Jestliže zvolím jednoho z vás dvou, nebudete chtít porušit své synovské povinnosti a nebudete se chtít postavit nepřátelsky proti otci.“

„Však jsme oba pro takový úkol také příliš mladí,“ připomněl Mohamed mladší, zatímco Ibrahím vyslovil prosbu, aby směl zůstat v mešitě, kde podle svého názoru může nejlépe sloužit Všemohoucímu.

Jindy knížete zajímalo, jestli se židé usedlí zde na jihu přidržují nové víry a zachovávají mír.

Ibrahím ho informoval, že často je zapotřebí Abú Bekrova silná pěst, aby tento příliš nepokojný živel udrželi na uzdě. Ale od té doby, co si velký vezír zvykl bezohledně potlačovat každé, i sebemenší vzbouření, už země tolik netrpí.

„Kdyby jen židé chtěli pochopit, že islám jim přináší právě to, co jim chybí: korunu jejich víry!“ povzdechl si kníže.

Ibrahím ho naproti tomu ujišťoval, že právě toto pokládají za léčku, pomocí níž mají být chyceni a získáni pro islám. V hloubi svých duší vyznávají všichni bývalí židé ještě Mojžíšovu víru, pokud si vůbec ještě zachovali nějakou víru.

„Stále znovu se dozvídám, že židé dávají svým dětem židovská jména a dokonce je nechávají potají obřezávat. Považovali by za hanbu, kdyby jejich synové měli arabská jména, i když je to na severu u všech židů zvykem.“

„Ani zde na to dříve nedbali,“ vysvětloval Mohamed, „jinak bych já sám, jako syn židovského otce, jistě měl jiné jméno.“

„Mohamed znamená: muž, který je hoden odměny,“ připomněl Mohamed mladší. „U tebe je to opravdu výstižné. Chci se pokusit toho také dosáhnout.“

KNÍŽE se tentokrát těžce loučil s Mekkou, kde ho obklopoval klid a mír. Jaké svévolné činy Alího ho asi budou očekávat v Medíně? A přece se tam musí vrátit, musí se pokusit zabránit tomu, čemu se ještě dá zabránit.

Bez jakýchkoliv nemilých příhod dojeli jednou večer do hlavního města a našli je v klidu a míru. S návratem knížete tady ještě zřejmě nepočítali, ale přesto bylo v paláci všechno připraveno k jeho přijetí.

Saíd přispěchal uvítat knížete a zároveň mu oznámil, že Abú Bekr je na cestě k severním hranicím, kde vypukly nepokoje. Alí onemocněl, protože jinak by se také dostavil k uvítání.

Nepokoje na severu měly menší rozsah, než se zpočátku zdálo. Bylo však dobře zvládnout odbojníky ihned, aby se v budoucnosti něco takového již neopakovalo.

Za několik dní se Alí uzdravil. Byl klidnější než dříve a ochotněji přijímal Mohamedova sdělení a doporučení. To Mohamedovi udělalo radost, protože si myslel, že se Alí během nemoci změnil.

Álina a Áiša, které viděly jasněji než on, ho nechtěly připravit o tuto radostnou domněnku. Stejně by mohl málo změnit na způsobu myšlení Alího, u něhož se víc a víc projevoval charakter jeho otce.

Jestliže Abú Tálib lačněl po penězích, Alí zase dychtil po moci, po slávě a uplatnění a kvůli tomu zapomínal na všechno ostatní.

Fátima už na něho neměla vliv. Od té doby, co se několikrát se slzami v očích pokusila přivést ho na jiné myšlenky, se jí úplně odcizil. Povídalo se, že si vzal jinou ženu, ale nikdo nevěděl nic bližšího. Proto manželka i dcera mlčely a nevyprávěly knížeti nezaručené pověsti.

Mlčení pro ně bylo snadnější, než očekávaly. Mohamed už totiž žil mnohem víc svým vnitřním životem a nestaral se příliš o své okolí. Využíval klid a mír v říši k tomu, aby se otevřel novým zjevením.

Začal se zahloubávat do pravd, které přinesl Ježíš. Pomocí několika spisů, jež byly rozšířeny mezi křesťany, se snažil znovu oživit skutečná Ježíšova slova, jak se vynořovala před jeho duší.

S údivem při tom pozoroval, že všechno, co považoval za nové poznatky, které mu byly darovány, bylo lidstvu řečeno již ústy Syna Božího.

Lidé tomu však neporozuměli. Tak jako v poušti na všechno padá písek a zakryje to, tak se na nebeská slova snesly myšlenky lidí a zpozemštily je.

Nic, vůbec nic, co nyní směl duchovně přijímat, nemuselo pro něho být nové, kdyby byl slova svého Mistra nosil v duši a žil podle nich.

Snažil se tato jednotlivá drahocenná Ježíšova slova opět správně sestavit a potom je vysvětlit tak, aby jim lidé rozuměli.

Měl radost z této služby a představoval si, o kolik lepší by byl svět, kdyby byl Ježíš opět vodítkem pro všechny. Jeho život jako příklad a jeho slova jako vůdčí hvězda – co ještě lidé potřebovali víc?

Když se takto hroužil do spisů, narazil také na zvěstování posledního soudu. Před jeho zrakem se objevila hvězda, posel z nebes, kterou směl spatřit v poušti. Před jeho duší se ukázal obraz Ježíše tak, jak pobýval mezi svými učedníky. K tomu se připojily ještě další obrazy, které viděl již dříve.

Bylo mu jasné, že Syn Boží, který přijde soudit svět, nemůže být Ježíš Kristus.

Mesiáš nikdy neřekl: „Přijdu zase.“ Vždy používal jiná slova. Nejčastěji mluvil o Synu Člověka.

A náhle Mohamed věděl, kdo je Syn Člověka. Syn Boží, Vůle Boží, kterého směl vidět! Až tento Syn Boží přijde soudit svět, hvězda se znovu objeví na nebi.

Musí teď kázat o této hvězdě a o tom, jehož bude hvězda ohlašovat!

Začal každý pátek mluvit v mešitě o posledních dnech světa, jak je viděl svým duchovním zrakem.

Líčil soudce světa, jak sedí na zlatém trůnu a odděluje věrné od odpadlíků. Věrní směli vejít do oblasti věčného života, do říše Boha, jeho Otce. Odpadlíci museli klesnout do oblasti věčného zavržení.

Během těchto proslovů se prorok stával věštcem, který líčil obrazy odvíjející se před jeho duchovním zrakem.

Když mluvil, naplňovalo ho štěstí, ale jen málo posluchačů bylo schopno ho sledovat. Ani se vůbec nenamáhali, protože nechtěli nic vědět o Božím soudu.

Chtěli slyšet jen o radostech, které je očekávají na onom světě, a o klidu, který má přijít po tíživých starostech a pachtění na této zemi, o štěstí, jež má následovat po smutku. O tom jim měl prorok vyprávět.

Abdalláh se jednou obrátil na Mohameda s prosbou, aby vyšel vstříc přáním lidu. Počet návštěvníků mešity poklesne, jestliže lidé budou muset stále poslouchat to, co nechtějí slyšet.

„Musí to však slyšet!“ zvolal Mohamed s nebývalou prudkostí, která teď u něho byla neobvyklá. „Je nutné, aby to pochopili. Raději mi pomoz přesvědčovat lidi, místo abys jim dělal prostředníka pro jejich mylné názory.“

Abdalláh pokrčil rameny.

„Uvidíš, že k tomu lidi nepřinutíš. Bylo by moudřejší, kdybys zdánlivě ustoupil a mluvil tak, jak to mají rádi. Potom bys mohl do svých řečí opět vmíchat soud, jestliže to nemůže být jinak.“

„Ještě nikdy jsem se neřídil takzvanou chytrostí, Abdalláhu,“ řekl kníže už klidněji. „Nikdy bych nedokázal chodit po křivých cestách. Vím také, že bych tím opustil cesty Boha. A já jsem přece jeho nástroj. Pokusím se však vložit do svých slov ještě víc lásky.“

Bral to velmi vážně. Žaloval sám na sebe, že snad ve své horlivé snaze vylíčit lidem poslední soud v celé jeho hrůze s nimi zacházel příliš tvrdě. Hledal nové způsoby, jak jim vysvětlit to, co jim musel vysvětlit.

Začal tím, že líčil Boží dobrotu a milosrdenství. Pak se ale musel logicky zmínit také o selhání lidí. Jestliže si při prvních proslovech posluchači oddechli, pociťovali poslední proslovy opět jako břemeno, které na ně Mohamed zbytečně naložil.

Abdalláh se obrátil na otce a požádal ho, aby přesvědčil Mohameda, že v mešitě musí mluvit také někdo jiný a že si má sám včas i v tomto směru vychovat svého nástupce.

I když se Alímu tento plán zamlouval, přece jen se rozpakoval promluvit s Mohamedem. Obával se, že by mohlo dojít k novým nemilým výstupům, kdyby nástupce chtěl mluvit jinak, než si Mohamed přál. Pokud by ovšem hovořil v prorokově smyslu, nic by se tím nezlepšilo.

„Musíme mít ještě trpělivost, synu,“ konejšil ho otec. „Mohamed spotřeboval předčasně své síly, protože na sebe nikdy nebral ohled. Nebude už dlouho žít. Potom budeme moci jednat podle svého uvážení. Proč se teď přít a snažit se dosáhnout něčeho, co později nadejde samo sebou?“

Abdalláh se podrobil a Mohamed měl radost z míru. Alí však viděl svým bystrým zrakem správně: prorokovy pozemské síly byly spotřebovány. On sám si toho téměř nevšiml, ale Álina a ostatní ženy z jeho rodiny to pozorovaly s obavami. Snažily se často přimět ho ke klidu a k odpočinku. Vyhověl jim jen zřídka, a to vždy jen na krátkou chvíli.

„Nemám čas na takové věci,“ odporoval vlídně. „Musím působit, dokud mne Pán ještě zde dole potřebuje. Dává mi každý den tolik síly, kolik je nutné.“

Saíd proto použil ve své lásce lest. Poprosil knížete, aby mu, kdykoliv bude moci, vysvětloval, co říká v mešitě. Saíd o tom chtěl vědět víc, aby mohl později působit v tomto smyslu na lid.

Saídovi skutečně záleželo na tom, aby všemu rozuměl lépe než ostatní. Tak by po Mohamedově smrti zůstal ještě někdo, kdo poznal pravdu. Mohl si ovšem tyto znalosti opatřit také v jiné době.

Pozval teď knížete občas do svého paláce, uložil ho pohodlně na lůžko, posadil se k jeho nohám a požádal ho, aby mu vyprávěl o tom, co naplňuje jeho duši.

Byly to pro oba hodiny nejčistšího štěstí.

Mohamed cítil, že mu nikdo tak dobře nerozumí. Saíd po sňatku s Áišou ztratil svou těžkopádnost. Když se k nim pak někdy připojil ještě i Mohamed mladší se svým rychlým chápáním a horoucím srdcem, zdálo se, jako by na ně proudila síla shůry téměř viditelně.

Škola, kterou založil tento Mohamedův vnuk, zažívala velký rozmach. V celé zemi potřebovali pomocníky se znalostí cizích jazyků. Do školy se hlásili mladí lidé z předních rodin. Někteří z nich se už stali ze žáků učiteli a pomáhali mladému Mohamedovi.

Ten si ale stanovil za svůj nejdůležitější úkol, že vedle vyučování jazykům bude lid učit čisté víře.

„Později přece budete většinou překládat články víry do jiných jazyků,“ říkal jim. „Bude dobře, když už teď v ní budete pevní.“

Tak utvořil družinu těsně semknutých mladých mužů, kteří byli přesvědčeni o pravdivosti islámu, jak jej učil Mohamed, a kteří žili podle mravních zákonů. Když později odcházeli ze školy, aby se ujali svého úřadu, slibovali, že všude, kam přijdou, budou žít podle tohoto čistého učení a stát za ním.

Jeho působení nemohlo a nemělo zůstat v tajnosti. Alí je sledoval nevraživě. Družina by mu mohla později způsobit řadu nepříjemností a rád by jim předem zabránil. Nevěděl ale jak. Až bude jednou knížetem, bude moci nepohodlnou školu zavřít, teď ji však musí ještě strpět.

Prorok Mohamed navštěvoval rád tuto školu se svěžími a veselými žáky. Často k nim promlouval. To býval vrchol jejich školního života.

Bylo zvykem, že Alí každé ráno podával knížeti zprávu o tom, co se přihodilo předcházejícího dne nebo co se dověděl prostřednictvím poslů. Mohamed pak nařídil, co bylo zapotřebí.

Někdy kníže zjistil, že Alí vůbec nejednal podle jeho pokynů. Když mu to pak vytýkal, Alí se vymlouval, že slova knížete nepochopil správně, nebo že musel v daném okamžiku jednat jinak a že už nebyl čas, aby s ním celou záležitost prodiskutoval.

Když se tyto případy množily, obrátil se prorok na světlého Božího posla s dotazem, zda je jeho povinností uchopit opět pevněji otěže vlády a jestli má zkoumat, jak jsou prováděny jeho rozkazy. Pak by mu ale již nezbyl čas k duchovnímu zahloubání.

Dostal odpověď, že je nutnější upevnit v národě vědění o Božské pravdě, než prosazovat vnější vládní nařízení.

Pak Mohamed pracoval obvyklým způsobem dál a nenechal se rušit. Vždy, když se dověděl o Alího nedbalosti nebo jeho zvláštních rozkazech, ho ovšem napomenul a pokáral.

Čím to bylo zástupci nepohodlnější, tím opatrněji postupoval. Pomalu začal spřádat kolem knížete jemné předivo lží, a to tak obratně, že ani Saídova láska a horlivost Mohameda mladšího na ně nepřišly, natož aby je mohly zpřetrhat.

Jednoho dne se ke knížeti donesla zpráva o Alího tajném manželství. Rozhořčilo ho to. Jak mohl tímto způsobem jednat muž, který měl za ženu Fátimu a jemuž byli darováni takoví synové? Jestliže však toužil mít druhou ženu, proč si ji nevzal veřejně?

Alí všechno popřel. Je to prý pomluva. Někdo se asi zmýlil v jeho osobě. Po těchto slovech se knížeti jeho nástupce zhnusil a prosil Pána, aby nepřipustil Alího k vládě.

Za několik dní Alí prohlásil, že konečně vykoná pouť do Mekky, kterou svého času pro nutné vládní záležitosti zameškal. V nejbližších dnech se ke svatyni vydá průvod poutníků a on má v úmyslu se k němu připojit.

„Uvědomuješ si, Alí,“ napomenul ho Mohamed, „že průvodu se smí člověk zúčastnit jen s kajícným srdcem? Kdo se blíží ke svatyni bez lítosti a s duší obtíženou vinou, ten na sebe nevyhnutelně přivolává trest!“

„Ať je proto moje pouť právě v této době jasnějším důkazem mé neviny než všechna slova,“ poznamenal Alí hladce.

Nebylo možné ho chytit. Přestože se prorok velmi namáhal, aby získal vliv na jeho duši, byla veškerá jeho snaha marná.

Musel ho nechat odejít, do hloubi duše zasažen pokrytectvím kdysi tak opravdového muže. Zanedbal snad u něho něco?

Promluvil si o tom se Saídem. Saíd to ale rozhodně popřel.

„Nezapomeň, kníže, že je synem svého otce. Oba si museli být nějakým způsobem hluboko v nitru podobní, zvlášť proto, že matčina povaha nepřispěla k vyrovnání. O jeho syny se nebojím, protože mají Fátimu.“

U Saída nedávno přibyl k děvčatům malý Omar. Byl radostí svých rodičů. Také Mohamed měl radost z živého a hezkého chlapce.

ALÍ SE dlouho nevracel z Mekky. Mohamed se už začal znepokojovat. Konečně se dozvěděl, že jeho zástupce použil cestu k tomu, aby navštívil některé okresy.

Zatímco kníže se zbavil starostí a s prohloubenou vroucností se vrátil ke své duchovní práci, vedl Saíd a Mohamedem mladším často vážné rozhovory o nepřítomnosti Alího.

„Kolik neštěstí může způsobit, když podniká tuto cestu!“ povzdechl si Saíd. Docela zapomněl, že to říká synovi toho, jehož kárá.

Mohamed mladší ale projevil souhlas:

„Chce se představit jako budoucí kníže. Bylo by bývalo nejlepší, kdyby dědeček nikdy nic neprohlásil o svém nástupci. Teď by mohl svobodně volit.“

„Koho ale měl navrhnout?“ podotkl ustaraný Saíd. Neznal nikoho, kdo by mohl toto místo zastávat.

„Tebe!“ měl Mohamed bleskurychle po ruce řešení.

Když mu Saíd připomněl, že by ho lid neuznal vzhledem k jeho nešlechtickému původu, konstatoval Mohamed smutně:

„Pak by byl Abú Bekr pořád ještě lepší než otec. Je alespoň upřímný a pravdomluvný.“

„Je dobře, že o tom nemusíme rozhodovat,“ ukončil Saíd rozhovor.

Za několik dní navštívil Mohamed mladší dědečka a poprosil ho, aby mu dovolil jet Alímu naproti. Kníže se podivil této neočekávané synovské lásce, ale rád svolil.

Tak Mohamed mladší odjel se souhlasem Saída i Áliny, aby znemožnil další činnost svého otce. Myslel si, že když bude pobývat u něho, nebude moci Alí mluvit dvojím jazykem. Vždyť by se musel před svým synem stydět.

Od cestujících obchodníků se dověděl, že Alí se obrátil do Sýrie a dává si tam slibovat věrnost od místodržících. To přece není možné, dokud ještě Mohamed žije!

S malou četou průvodců se mladý Mohamed vydal tímto směrem a obavy ho poháněly ke stále většímu spěchu. Když překročil syrské hranice, setkal se neočekávaně s Abú Bekrem a jeho vojáky, o kterých si myslel, že působí daleko na severu.

Pozdravili se a společně odpočívali, přestože Mohamed zdůraznil, že nemá čas se zdržovat, protože musí vyhledat otce.

„To vyřídíš rychleji, když zůstaneš u mě, než kdybys jel dál,“ smál se Abú Bekr. „Podívej se do stanu, tam ho najdeš. Spíš bych ti ale radil, aby ses tam nedíval. Má špatnou náladu a mohl by ti odplatit to, co jsem zavinil já.“

Na naléhání mladého muže vezír vykládal, že ho cosi nutilo, aby se vrátil do Sýrie, i když nedostal zprávy o nepokojích.

Tam slyšel podivné zvěsti. Alí, kníže Velké Arábie, přijímá hold a dává si přísahat věrnost. Tvrdí, že Mohamed zemřel a že on, Alí, je vládcem místo něho.

„To mě tak rozhořčilo, že jsou tomu lháři zkřížil cestu a chtěl jsem ho donutit, aby se vrátil se mnou do Medíny. Vysmál se mi ale a trval na tom, že pojede dál. Tak jsem ho právě ne jemně chytil. Pro nejbližší týdny mu asi přešla chuť na další cestování.

A teď mluv ty: co tě sem vlastně přivádí?“

Právě tak otevřeně ho Mohamed mladší seznámil s účelem své rychlé jízdy. Abú Bekr mu stiskl ruku:

„Jsi skvělý chlapík, na kterého je možné se spolehnout! Budeme z tebe mít radost, až dědeček nebude mezi námi a začnou nevyhnutelné zmatky.“

„Jak hodláš naložit s otcem?“ chtěl vědět Mohamed mladší poté, co ještě chvíli debatovali. „Nemůžeš ho přece nutit, aby se vrátil proti své vůli.“

„Jak to?“ smál se Abú Bekr hlasitě. „Že nemohu? Provinil se věrolomností vůči našemu knížeti! Chytil jsem ho při činu, přemohl jsem ho a zajal. Jako svého zajatce ho mohu vést, kam chci.“

„Zástupce knížete je tvým zajatcem?“ zvolal Mohamed mladší překvapeně. „Obávám se, vezíre, že tvá věrnost a tvoje dobrá vůle tě zavedly trochu daleko. Nemůžeš přece zajmout nejvyššího služebníka svého knížete a vodit ho po zemi jako zajatce!“

„Že nemohu, synáčku?“ hromoval Abú Bekr, který se začal rozehřívat. „Ale on může lhát a podvádět knížete! To může? Věř mi, že pak i já s ním mohu zacházet, jak si zasluhuje!“

Mohamed potřásl hlavou. Neviděl východisko z této svízelné situace, do které ho přivedla Abú Bekrova čestnost. A že to je svízelná situace, to si jasně uvědomoval.

Nešlo mu o otce. Tento pojem pro něho už dávno ztratil veškerou hodnotu. Jednalo se však o zástupce knížete a jeho nástupce! Jak má mít lid před ním úctu, když ho vezír vláčí zemí jako svého zajatce?

Napadlo ho nová myšlenka.

„Abú Bekre, vědí tvoji vojáci, že jsi zajal nástupce knížete?“

Mohamed doufal, že uslyší záporné vyjádření, ale i po této stránce se zklamal.

„Ty myslíš, že moji vojáci by ho přemohli i s jeho průvodem a přitom ho nespatřili? Kromě toho neustále řval: ,Neodvažujte se sáhnout na mou posvátnou osobu, jsem kníže Velké Arábie!’ To přece museli slyšet!“

„Takže jak by se podle tvého názoru mělo postupovat?“ byl zvědav Mohamed mladší a tvářil se starostlivě.

„Jakmile se vrátím do Medíny, ohlásím knížeti, co jsem udělal a jaké jsem k tomu měl důvody. Ať rozhodne, jak potrestá věrolomnost a lstivost. To už pak není moje věc.

Je nejvyšší čas, aby prorok prohlédl a poznal, jak hanebně vládychtivý Alí jednal. Odpusť, ale vždycky zapomenu, že je to tvůj otec.“

„To klidně zapomeň, vezíre,“ pronesl Mohamed mladší vážně, „měj však stále na paměti, že je to nástupce knížete.“

Mohamed už nepospíchal, aby se dostal co nejrychleji dál. Nejraději by Abú Bekrovi zabránil v návratu do Medíny. Jak těžce asi knížete zasáhne zpráva o Alího zradě!

Zraněného Alího vezli na hřbetě velblouda v jakýchsi nosítkách. Svého syna zatím nespatřil a ten ani netoužil po setkání s ním.

Přesto jednoho dne dorazili do cíle cesty. Již v bráně se dověděli, že kníže nebezpečně onemocněl. Velmi se ulekli. Teď teprve mu Abú Bekr nesmí nic povědět o Alího jednání, o jeho zranění a zajetí.

Jak s ním naložit?

Zavolali Saída a radili se s ním. Sdělil jim, že kníže velmi těžce onemocněl. Leží v Saídově paláci, kde se před několika dny zhroutil. Lékař nedovolí, aby se pohyboval nebo aby ho přenesli jinam.

Álina s Áišou o něho obětavě pečují s veškerou svou láskou.

Momentálně nelze knížeti nic takového oznámit. Však to také nepospíchá. Lid má obavy o prorokův život a nijak nepostrádá Alího, o kterém si myslí, že je ještě v Mekce.

Nakonec všichni tři rozhodli, že dají Alího převézt do sklepení Abú Bekrova paláce a tam ho střežit.

K této službě vybrali nejvěrnější a nejspolehlivější vojáky. Ostatní poslali za město do ležení a nařídili jim, aby mlčeli. Kdyby se kníže případně zajímal o Alího, lze mu říci, že Alí utrpěl při potyčce zranění a vrátí se teprve tehdy, až se uzdraví.

Jak se rozhodli, tak se stalo.

Alí zuřil vztekem. Neprozradili mu nic o onemocnění knížete, takže si myslel, že byl zajat na jeho příkaz. Vojáci k němu nesměli nikoho pustit. Měl o samotě přemýšlet o svých proviněních.

MOHAMED mladší toužil po tom, aby již byl u dědečka. Trvalo to však několik dní, než horečka poklesla a lékař mu dovolil návštěvu. Oba tito muži, kteří se zevnějškem i nitrem tolik sobě podobali, měli velkou radost ze shledání.

„Synu, viď, že už ode mne neodejdeš, dokud budu ještě živ,“ prosil kníže měkce a mladší mu to slíbil.

Sám si neuměl představit nic milejšího, než bdít u nemocného knížete a být svědkem lecčeho, co se kolem něho dělo. Mohl vidět světlé postavy, které přistupovaly k lůžku, přinášely zprávy, povzbuzovaly a utěšovaly.

Neslyšel vždy to, co říkaly, ale že je to něco krásného, mohl soudit podle zářících rysů trpícího muže.

Přes rty nemocného Mohameda nepřešel dotaz, co je s Alím. Zato poprosil, aby dali zavolat Ibrahíma. Álina na to myslela a mladý šejk už byl na cestě.

Za několik dní se objevil u lůžka.

Vycházel z něho mír a duševní klid. Jeho hnědé oči vyzařovaly radost, která nebyla z tohoto světa. Vzdálený ode všech se rozvinul v úplně samostatnou, cennou osobnost.

Když ho kníže spatřil, ulehčeně si oddechl.

Teprve teď začal myslet na pozemské věci, protože zatím se veškerým svým cítěním a myšlením pohyboval na jiných úrovních.

Požádal Ibrahíma, aby převzal úřad šejka mešity v Medíně, v prorokově mešitě.

„Bude to snadné, synu,“ pronesl s vlídným úsměvem. „Od té doby, co tady ležím, nemluvil v pátek k mužům nikdo. Tvůj bratr Abdalláh čte, ale to nestačí. Mluv sám k lidu, dokud ještě budu pobývat na zemi. Zvyknou si na tebe, a až odejdu, nebudou tě chtít postrádat. Je důležité, aby se právě zde, kde je žel tolik protiproudů, vyučovala pravda v nejčistší formě.“

Ibrahím chtěl něco namítnout, ale cosi ho zadrželo. Slíbil knížeti, o co žádal, a ten se očividně uklidnil.

Později pokračoval:

„Alí již není hoden, aby byl mým nástupcem. Musíte nad ním potají provést rozsudek.

Abú Bekre, buď místo mne ty knížetem Velké Arábie! Pravda v tobě bude mít přítele a ochránce. Nikdy však nezapomeň, že kníže má vždy pracovat na výstavbě, a ne ničit, že má léčit, a ne zraňovat. Jestliže budeš muset sáhnout ke zbrani, zvol si k tomu některého vojevůdce, který bude jednat místo tebe. Slib mi to!“

Úplně omámený vezír slíbil, co od něho kníže žádal.

Takže Mohamed věděl o Alího věrolomnosti? Jak opravdu knížecím způsobem to snášel! Mezi Mohamedem a muži v jeho okolí byl skutečně velký rozdíl.

Saídovi kníže poděkoval za jeho nikdy nekolísající věrnost a synovskou lásku.

„Snadno jsem mohl zapomenout, že nejsi můj skutečný syn. Nejvyšší ti odplatí, protože já nemohu. Jakmile odejdu, budeš muset prožít těžké věci. Rád bych tě jich ušetřil, ale vidím jasně, že to tak musí být.

Budeš stát jako tvrz proti vlnám nevěry, bludu a zrady. Boží síla bude stále s tebou, pokud o to budeš prosit a pokud tě Bůh bude ještě na zemi potřebovat. Ať je s tebou při nastávajících nepokojích vnitřní mír. Bůh a Pán ti požehnej!“

Rozechvěný Saíd odstoupil od lůžka. Neměl již naději, že se Mohamed uzdraví. Kdo mluví tímto způsobem, ten už asi vidí práh onoho světa.

Teď Mohamed pokynul svému nejmilejšímu vnukovi. Mohamed mladší poklekl u lůžka a v návalu něžnosti položil hlavu na hruď nemocného dědečka. Ten ji zlehka pohladil. Dlouhou chvíli nikdo z nich nepromluvil ani slovo, ale proudy posvátné síly přecházely z jednoho do druhého, takže mezi nimi vzniklo hluboké porozumění.

„Mohamede, ty to budeš mít nejtěžší. Jak rád bych tě vzal s sebou, až opustím tuto zemi. Pán to ale zařídil jinak. Buď ochráncem slabých žen, které tady musím zanechat. Buď jejich pomocníkem, dokud se nevrátí klidné časy. Vypukne válka, válka ve městech i v celé zemi. Poteče krev a nevinní lidé budou zabíjeni. Opatruj v této době ženy! Pak požádej Nejvyššího o jinou práci.

Byl jsi můj nejmilejší vnuk nejen proto, že jsem v tobě našel opět kus sama sebe, ale i proto, že jsi šel svou cestou poctivě a neúchylně. Zůstaň, jaký jsi byl, a Boží požehnání bude s tebou, tak jako bude s tebou stále moje požehnání.“

Pak zavolali Abdalláha. Přišel neochotně a nechtěl vidět, že je kníže těžce nemocný. Neurvale se zeptal na otce. Dříve, než mu mohli něco říci, se dožadoval vysvětlení, proč byl do mešity povolán Ibrahím.

Lékař i Abú Bekr mu naznačili, že se musí mírnit, protože je u lůžka umírajícího člověka.

Abdalláh se na okamžik ulekl, pak se však otočil a beze slova opustil místnost. Jestli ho Mohamed viděl a slyšel, nikdo nevěděl.

Kníže požádal, aby k němu jednotlivě přicházely ženy. Chtěl se s nimi rozloučit. Zpočátku mu odporovali, když používal toto slovo, teď ale už k tomu neměl nikdo odvahu. Příliš zřetelně pozorovali, že tento drahocenný život hasne.

Áiša přišla se svými dcerami a Mohamed jí děkoval za lásku, kterou zažil v jejím domě. Áiša mu byla tak milá jako vlastní dítě.

Protože Saíd bude muset všechny své síly věnovat zemi, má se společně s Álinou, Fátimou a dcerami vydat na chráněné místo daleko za Medínou. Mohamed mladší byl určen za jejich ochránce a bude se o ně starat.

Také pro Fátimu a ostatní dcery měl dobrotivá slova požehnání. Potom poprosil, aby ho nechali s Álinou o samotě.

„Ty zdroji mého blaha na zemi, dovol, abych ti poděkoval,“ pronesl pohnutě. „Tato slova nikdy nechtěla opustit mé rty, i když se na nich často chvěla. Jestliže jsem mohl žít a jednat podle Pánových přikázání a jít svou cestou čistě a bez poskvrny, pak jsi mi k tomu pomohla ty, má čistá květino z věčných zahrad Božích! Čisté a jasné jsou všechny tvé myšlenky a činy. Tvou zásluhou se dívky a ženy ve tvém okolí staly čistými a něžnými. Působ tak požehnaně ještě dlouho po mém odchodu a nauč ženy, aby byly takové, jaká jsi sama!

Přál jsem si, abyste se vy všechny, které jste k mně připjaté pouty lásky, společně někam uchýlily, dokud se nepřeženou doby neklidu, které teď musí přijít. Můj vnuk Mohamed bude vaším strážcem a ochráncem.

Řiď se mou radou, co se týče toho, protože je nutné, abys byla zachována pro náš národ. Bůh sám to chce! Kéž je s tebou jeho požehnání. Shledáme se zase!“

To byla poslední slova, která Mohamed promluvil z pozemské potřeby s lidmi. Od té chvíle byly jeho myšlenky zaměřeny vzhůru. Když promluvil, pak pouze proto, aby oznámil, co směl vidět.

Z jeho rtů neustále splýval šepot, ale ani lidé stojící nejblíž často nerozuměli, co říká. Potom zase zněla jeho slova jasně a zřetelně. Mluvil o Synech Božích, viděl Krista, jak ho kdysi vídal, prosil a toužil, aby směl opět jít s ním. Konečně se na jeho tváři rozhostil překrásný úsměv.

„Ó ty milostivý Synu Boží, já jsem zapomněl! Už nemusíš vláčet své svaté nohy v prachu našich cest. Už nikdy nemusíš mluvit k tvrdošíjnému lidu, který ti nechce naslouchat, a když ti naslouchá, překrucuje a strhuje dolů tvá svatá slova. Mistře, ty jsi u Boha! ,Já a Otec jsme jedno,’ jsi nám vykládal! Jsi opět jedno se svým věčným Otcem. Děkuji ti, že jsem směl o tobě hlásat!“

Dlouho Mohamed mlčel. Náhle se vzpřímil, jako by spatřil někoho nesmírně vznešeného. Pozvedl ruce, které již neměly sílu:

„Soudce světa, Synu Boží! V hluboké pokoře se skláním před tebou a prosím tě: dovol, abych ti sloužil, až přijdeš soudit na tuto zemi!“

Prorok mlčel, jako by naslouchal. Pak se jeho rysy zjasnily ještě více.

„Děkuji ti, Věčný, budu ti tedy smět sloužit nahoře. Nebudeš mne již potřebovat, až přijdeš na zemi? Smím však pokračovat ve svém díle nahoře? Děkuji ti za tvou velikou milost!“

Opět nastalo delší mlčení. Každou chvíli někdo z přítomných lidí přistoupil tiše k lůžku, aby naslouchal, zda umírající muž ještě dýchá.

Zdálo se, že Mohamed klidně spí. To se ale jenom zdálo. Jeho duše se uvolňovala bez bolestí a bez trápení. Pomáhaly jí světlé bytosti. Obklopovaly i pozemské tělo, aby při tomto uvolňování nepociťovalo bolesti.

Mohamed mladší je směl vidět. Byl také obdařen milostí slyšet, co bylo řečeno umírajícímu:

„Navrať se domů, můj služebníku Mohamede! Byl jsi celou dobu věrným nástrojem. Není tvou vinou, jestliže to, co jsi směl přinést světu, opět zapadne do kalu, který temnoty vyvrhnou. Měl jsi být zvěstovatelem pravdy. Byl jsi jím! Ovládl jsi sám sebe a žil jsi jenom pro druhé. Tím jsi sloužil svému Bohu!

Navrať se domů. Věčný domov tě očekává!“

Nad lůžkem umírajícího se rozlila nadpozemská záře.

Mohamed naposled otevřel oči a zvolal zvučným hlasem:

„Bůh!“

V tomto jediném slově byl takový triumf a taková blaženost, že ti, kdo je slyšeli, na ně již nikdy nezapomněli. Pomáhalo jim v nejtěžších hodinách jejich života a udržovalo je, když hrozilo, že klopýtnou. Toto jediné slovo:

„Bůh!“

DODATEK

MOHAMEDŮV odchod do věčného domova vzbudil u jeho věrných nejrůznější pocity. Naplňovala je upřímná bolest, ale směly se jí poddávat jen Álina a Áiša.

Muži věděli, že teď musí jednat, jestliže nemají ihned nastat největší zmatky. Přenechali ženám pokoj zesnulého a přísně jim nakázali, že nesmí dovolit přístup žádnému ze služebníků ani nikomu jinému, pokud se budou radit ve vedlejší místnosti.

Že se něco musí stát, jim bylo všem jasné. Abú Bekr, jindy tak rozhodný a činorodý, byl úplně zlomený. Nedokázal pochopit, že má být prorokovým nástupcem, a pochyboval o tom, že na tento úkol stačí.

Saíd a Ibrahím mlčeli a dívali se na Mohameda, od jehož ostrovtipu očekávali pomoc.

Mohamed si to ale neuvědomoval. Jeho duše se vznášela vzhůru v modlitbě, aby vyprosila radu pro všechny. A najednou se mu zdálo, jako by slyšel hlas zemřelého knížete, jak mu dává jasné a zřetelné pokyny, co je nutné nejdřív podniknout.

Bylo to možné snadno pochopit, takže duši Mohameda mladšího naplnily důvěra a klid. Vstal a oslovil ostatní:

„Poslouchejte, kníže nám dává mým prostřednictvím znovu příkazy, které musíme věrně splnit. Jeho smrt nesmíme oznámit dříve, než bude zrádce Alí zneškodněn. Proto nad ním musíme v nejbližších dnech provést v prorokově jménu soud.

Teprve pak smíme oznámit Mohamedovu smrt a prohlásit Abú Bekra za jeho nástupce. Jestliže to promeškáme, bude nevyhnutelně následovat občanská válka. Alí se nikdy dobrovolně nevzdá vlády, kterou si už přisvojil.

Protože pozemská schránka našeho knížete nemůže zůstat tak dlouho nepohřbená, přeje si kníže sám, abychom ho dnes v noci pohřbili v zahradě tohoto paláce. Máme to provést v největší tajnosti, což je jasné.

Později ho máme pohřbít v prorokově mešitě. Z toho důvodu ho dnes musíme uložit tak, aby ho bylo později možné snadno vyzvednout.

Prosí vás, abyste to nepovažovali za zneuctění jeho tělesných pozůstatků, ale pochopili, že je to nutné udělat z lásky k jeho národu.“

„Ano, z lásky k jeho národu!“ řekl Saíd téměř plačky. „Uchoval si ji i po smrti. Pro sebe nikdy nežádal nic. Teď se vzdává dokonce i čestného pohřbu, který mu přísluší, a nechá se raději zahrabat jako zločinec jen proto, aby kvůli němu nevypukla válka!“

„Souhlasíte s tím, abychom splnili Mohamedův příkaz?“ zeptal se Mohamed mladší naléhavě. Všichni projevili souhlas.

„Zahajme proto bez meškání přípravy. Ženy ať omyjí a nabalzamují mrtvé tělo, ať je oblečou a ozdobí. Ty, Ibrahíme, jim při tom můžeš pomoci a pomodlit se modlitby za zemřelé, které kníže sám vytvořil. My zbývající musíme ve vší tichosti provést další přípravy, protože po západu slunce budeme mít dost práce s vykopáním hlubokého hrobu.“

Mohamed mladší všechno obezřetně zařídil.

Saíd ostatní upozornil, že ve vedlejší místnosti je úplně nová, dlouhá truhla, kterou dali zhotovit na uschovávání hedvábných látek. Je dost velká, aby se do ní mrtvé tělo vešlo. Byli s ním zajedno a vyložili truhlu drahocenným hedvábím.

Lékař žádal, aby mu dovolili vstoupit do místnosti, ale Abú Bekr, jehož se bál, ho přesvědčil, že nemocný kníže právě usnul. Čím méně zasvěcených, tím lépe, mysleli si všichni čtyři muži.

Dávno již zapadlo slunce, když milující ruce ukládaly Mohamedovu tělesnou schránku do truhly. Pak věrní poklekli a modlili se. Cítili posvátnou sílu, která se snesla shůry a proudila jimi, aby každý mohl svým způsobem splnit přidělený úkol.

V měkké půdě zahrady, uprostřed kvetoucích keřů, snadno vykopali hrob a Mohameda do něho pochovali. Pak opět všechno urovnali a ještě dlouho stáli v modlitbách na místě, kde spočívala tělesná schránka toho, který byl jejich vůdčí osobností a přítelem.

Ani důvěrní sluhové si ničeho nevšimli. Jednalo se pouze o to, zachovat tajemství asi dva dni.

Nazítří ráno dal Abú Bekr svolat úředníky knížete. Spolu s ním zamířili do velkého sálu knížecího paláce i Saíd a Mohamed mladší.

Z příkazu knížete sdělil Abú Bekr přítomným mužům, čím se Alí provinil. V sále se nenašel nikdo, kdo by už neslyšel o zrádném jednání Alího, a proto nikdo nepotřeboval další důkazy.

Ale před vynesením rozsudku je nutné Alího postavit před žalobce.

Abú Bekr poslal několik vojáků, aby zajatého Alího přivedli.

Po dlouhé době se vrátili s nepořízenou: žalář byl prázdný! Jak se to mohlo stát? Zavolali strážce. Chvěli se strachem a nechtěli mluvit.

Když jim Mohamed mladší slíbil, že se za ně přimluví, jestliže řeknou pravdu, se konečně přiznali, že kněz Abdalláh navštívil svého otce.

Předčitateli z mešity přece nemohli zabránit v návštěvě, zejména když uvedl, že přichází na výslovné přání knížete. Zůstal u Alího dlouho.

Nakonec přece jen vyšel a pověděl jim, že Alí nejspíš tuto noc zemře. Jeho rány se prý zhoršily. On, Abdalláh, odchází, aby to oznámil knížeti a zavolal bratry k lůžku umírajícího Alího.

Po několika hodinách se vrátil s Ad-Dinem a řekl, že ostatní teprve přijdou, protože je osobně nezastihl. Bratři vstoupili do vězení, ale za chvilku vyběhli znovu ven. Ad-Din si razil cestu taseným mečem a Abdalláh nesl zraněného otce.

Celá událost se odehrála tak rychle, že dříve než se strážci vzpamatovali, byli muži pryč. Strážci se rozhodli, že opět zavřou brány a budou mlčet. Měli totiž strach.

Znělo to naprosto věrohodně a kromě toho Mohamed mladší pozoroval, že muži mluví pravdu. Byli proto bez trestu propuštěni. Úředníci dostali pokyn, aby pátrali po uprchlících.

Všichni, kteří věděli o smrti knížete, teď byli rádi, že se řídili Mohamedovou radou. Uplynulo několik dní, než se našla Alího stopa. Kdyby se dověděl o smrti knížete, ihned by se objevil mezi svými stoupenci a uplatňoval nároky na trůn.

Mezitím se však mezi lidem rozneslo, jak těžce se Alí prohřešil, že měl být odsouzen a že prchl před spravedlivým rozsudkem. Stopa vedla za hranice, a tak na pronásledování nebylo ani pomyšlení.

Teprve za několik dní oznámil Saíd služebníkům, že kníže Mohamed zemřel. Služebníci rychle rozšířili tuto zprávu a celý národ truchlil pro svého panovníka, proroka a služebníka Božího.

Za tiché noci Mohamedovi věrní truhlu vyzvedli a postavili na nádherný katafalk. Toho dne zavládlo obzvlášť velké vedro, a proto nikomu nebylo nápadné, že rakev zavřeli dříve, než ji přenesli do mešity.

Nikdo neměl podezření. Teprve později se vynořily pověsti, že kníže zemřel již dříve. Zlomyslní lidé vymýšleli hrozné lži, dobře smýšlející spřádali zbožné legendy. Pravda nevyšla nikdy najevo.

Pohřbu předcházela úchvatná slavnost v mešitě. Ibrahím, který musel ihned nastoupit svůj úřad, protože Abdalláh zmizel, mluvil k lidu. Líčil, jak Mohamed nechtěl být celý život ničím jiným než služebníkem Božím. Připomněl, že všechny zákony, které vydal, vzešly jen z vůle Boží, tak jako učení, které přinesl, mu bylo darováno z království Božího.

Vřelými slovy prosil, aby si toho lid byl vždy vědom a pevně se držel pravdy.

„Mohamed sám v posledních letech často říkal: ,Všichni nositelé pravdy směli hlásat věčnou pravdu Boží. Pak vždy přišli lidé a všechno překroutili, strhli to k sobě a zkřivili tak, až se z pravdy stala lež.’

Arabové, věřící islámu, nenechte si vzít to, co je svaté! Nedovolte zkřivit a odstranit ani slovíčko. Buďte strážci pokladu, který vám byl svěřen.“

Když Ibrahím domluvil, přistoupil k rakvi přikryté prorokovým praporem, která stála na vyvýšeném místě předčitatele, podvelitel vojáků Omar. Poděkoval zemřelému knížeti jménem celého národa za všechno, co dal zemi i jednotlivým duším. Jeho nehledaná slova tryskala ze srdce naplněného vděčností a rozechvěla duše přítomných lidí.

Slavnost byla zakončena modlitbou o sílu.

PŘÍŠTÍ den byli svoláni úředníci a Saíd jim oznámil, že umírající kníže zvolil za svého nástupce Abú Bekra. Tato volba nikoho nepřekvapila, protože teď, když Alí už nepřicházel v úvahu, nebylo schopnějšího muže, který by dokázal pokračovat v zahájeném díle.

Nejvyšší z úředníků se zeptal dřívějšího velkého vezíra, jestli je ochoten ujmout se tohoto vysokého úřadu. Abú Bekr přisvědčil chvějícím se hlasem a opakoval slova, která mu kníže řekl na rozloučenou. Potom dodal:

„Chci se řídit Mohamedovými pokyny. Omar, můj podvelitel, bude velkým vezírem místo mě a Chálid, dosavadní vrchní velitel, se stane nejvyšším velitelem vojsk. Já sám chci plně pečovat o blaho národa a věnovat se šíření islámu. Tak jako Mohamed nechci pro sebe nic, ale chci konat všechno pro lid!“

Dodržel slovo. Díky usilovné práci shromáždil všechny zápisy psané Mohamedovou rukou a znovu sestavil jednotlivé súry, tedy kapitoly koránu. Je jeho zásluhou, že korán, základní náboženská kniha islámu, byl zachován pozdějším generacím jako jednotný celek.

Mohamed mladší se v příštích dnech vypravil za Álinou, aby si s ní promluvil o přestěhování žen.

Zdánlivě bylo toto opatření zatím bezúčelné. V celé zemi panoval mír a obávaná občanská válka nevypukla. Mají ženy skutečně opustit město, ve kterém tak blahodárně působí?

Mohamed mladší se rozhodl jim to přece jen doporučit. Věděl, že kníže se nikdy nemýlil, když něco nařídil na příkaz shůry. Také v tomto případě se ještě ukáže, jak bylo jeho přání moudré.

Očekával námitky, ale Álina ihned souhlasila. Dokonce ještě víc: v noci už viděla místo nového pobytu! Byl to prostý, velký dům v horském kraji obklopený rozlehlou zahradou.

Zde se viděla zároveň s ostatními ženami z Mohamedova domu, jak pečují o dívky a děti ženského pohlaví a vychovávají z nich čisté ženy. To měla být jejich budoucí práce.

Popsala dům tak přesně, že mladší Mohamed ihned věděl, kam se má vydat. Navrhl, že dům vyhledá a dá do pořádku a teprve pak do něho přestěhuje ženy. Zatím měly připravit věci potřebné na stěhování.

Po několika dnech cesty našel statek, který hledal. Majitel zemřel a dědicové si domu nijak necenili a chtěli jej lacino prodat. Proto se s nimi Mohamed mladší brzy dohodl.

Zanechal v domě dva spolehlivé služebníky, aby odstranili největší špínu. Zařízení domu bylo v dobrém stavu, na velkém nádvoří obehnaném zdí dokonce našel studnu a v malém přístavku byla zřízena koupelna.

Protože dříve nejspíš ke statku patřil i dobytek, stál vzadu za domem malý pastýřský domek. Mohamed mladší si jej vybral za své obydlí na dobu, kdy bude muset ženy ochraňovat.

Odjel s ostatními průvodci zpět do Medíny a vyprávěl napjatě naslouchajícím ženám o koupi domu. Schválily jeho postup, jen ho litovaly, že musí kvůli nim bydlet sám.

V té chvíli se vytasil se svým plánem.

Má v úmyslu postavit za zdí zahrady nový, velký dům a přeložit svou školu jazyků do tohoto odlehlého kraje.

Měl jen obavu, co tomu řekne Álina. Ta ale byla šťastná, že Mohamed mladší bude mít možnost pokračovat ve své blahodárné práci. Kdyby někdy vypukly v jejich blízkosti nepokoje, mohly by se dokonce spolehnout i na ochranu učících se mladých mužů.

Ženy odcestovaly co možná nejrychleji: Álina, Fátima a Áiša, tři Álininy dcery, obě děvčata Áiši a potřebné služebnice. Připojily se k nim ještě tři spřátelené ženy z Medíny se svými dcerami.

Mohamed s sebou vzal svého nejmladšího bratra Alího a Áišina synáčka Omara, kteří ještě potřebovali výchovu. Větší počet dospělých žáků za ním měl přijet, jakmile bude jazyková škola hotová.

Sotva ženy opustily Medínu, začaly se šířit zprávy o nepokojích. Abú Bekr poslal ke všem dvaceti sedmi místodržitelům posly, aby jim oznámili Mohamedovu smrt a převzali závazek věrnosti.

Většinou sice hořce litovali ztráty knížete a co se týče jeho nástupce nedělali potíže. Jak o tom prorok rozhodl, tak je to jistě nejlepší.

Mezi těmi, které Alí nedávno navštívil, se však vyskytli i takoví, jimž slíbil různé výhody pro případ, že bude knížetem. Jiným zase namluvil, že je už knížetem, a také jim dal různé sliby.

Tito místodržitelé se nechtěli vzdát slíbených výhod. Prohlašovali, že se nepodrobí Abú Bekrovi, ale že uznávají za vládce jen Alího.

Když se jim poslové snažili vysvětlit, že Alí je nezvěstný, přímo Abú Bekra obvinili, že odstranil Mohamedova nástupce, aby se mohl sám ujmout vlády. Chtěli ho za to volat k odpovědnosti.

Jednotlivě i společně se pokoušeli nejen své okresy, ale i okolní území podnítit k povstání.

Abú Bekrovi nezbývalo nic jiného, než po návratu poslů vyslat Chálida i Omara s dobře vyzbrojeným vojskem, aby upevnil svou moc. Kamkoliv jeho vojevůdci přišli, všude zvítězili. Při tom si zvláště Omar počínal tak lidsky, že přemožení odbojníci byli téměř zahanbení.

Sotva se vojevůdci vrátili do Medíny, kde hodlali najmout další armádu, aby nemuseli povolat všechny použitelné vojáky z nitra země, došla zpráva od severních hranic, že Alího přítel Musajlima vpadl do země, aby potrestal Abú Bekra za to, jak postupoval.

Ihned vytáhl Chálid se svými dobře vyzbrojenými a vycvičenými lidmi a podařilo se mu buřiče i s jeho hordou zajmout.

Zaručil Musajlimovi život, jestliže uvede, kde pobývá Alí. Tento muž však zůstal svému příteli věrný a raději zemřel, než aby ho zradil.

Tím byl i poslední povstalec přemožen a Abú Bekr se mohl klidně věnovat vnitřní výstavbě, jak to měl v úmyslu Mohamed, ale neprovedl to. Zřídil v zemi více veřejných škol a určil, že je musí navštěvovat všichni chlapci, aby se naučili alespoň číst a psát.

Díky své práci na sestavení koránu pronikl víc než předtím do věrouky. To, co se teď stalo jeho přesvědčením, chtěl dávat dál. Cítil vnitřní pobídku, aby udělal ještě víc pro rozšíření islámu.

Aby dosáhl tohoto cíle, použil někdy nesprávné prostředky, nebyl si toho ale vědom.

Tak jako kdysi ujišťoval své vojáky, že je očekává zvláštní blaženost, jestliže v boji s nepřítelem padnou, tak nyní zase sliboval mužům, kteří budou správně dodržovat posty a předepsané újmy, nebe plné krásných žen.

Ibrahím, který se o tom doslechl, mu to vytkl.

„Jak to, že vykládáš takové věci, které sis sám vymyslel, kníže Abú Bekre?“ napomenul ho důrazně. „Víš přece, že nesmíme přidávat k pravdě nic, co k ní nepatří.“

„Může snad škodit, jestliže takovým líčením povzbudím lidi, aby lépe dbali toho, co mají tady dole plnit? Když jim pomohu, aby žili podle Božích přikázání, jaká z toho může vzniknout škoda?“

„Ty je povzbuzuješ nepravdivými sliby. Každá nepravda pochází z temnot, je tedy nepřítelem Světla. Nemůžeš vést lidi ke Světlu, jestliže jejich cesty zastřeš temnotou.“

„Ibrahíme, tak zlé, jak to popisuješ, to přece jen není. Ptám se tě znovu: co je na tom, když jednou přijdou nahoru a zjistí, že jim starý Abú Bekr nasliboval něco, co není pravda? Pak také pochopí, že jim chtěl pomoci!“

Stařec mluvil jako dítě – tak byl přesvědčen o svém dobrém úmyslu. Nebylo možné objasnit mu škodu, kterou způsobil.

Když k němu jednou přišli muži a stěžovali si, že kvůli množství práce a starostí v obchodě jim nezbývá čas, aby vykonali předepsanou pouť do Mekky, připadl na myšlenku dovolit jim náhradníka.

Měli poslat za sebe do Mekky jiného muže, který by absolvoval pouť za ně. Zaplatili by výdaje a muži by kromě toho dali bohatou odměnu. Pak by bylo možné tuto pouť uznat, jako by ji vykonali sami.

Také tento případ Ibrahíma pobouřil. Obrátil se na Saída s návrhem, aby společně knížeti nebo kalifovi, jak mu teď raději říkali, zakázali zavádět takové novoty bez domluvy s nimi.

Abú Bekr se velmi podivil, že i za to sklidil výtku místo chvály. Myslel si, že to udělal velmi obratně, protože slyšel, že právě muži, kteří se vymlouvali, že mají málo času, neradi platili. Teď jim nařídil zaplatit ještě víc a radoval se z toho.

„On je jako dítě,“ povzdechl si Ibrahím. „Budeme s ním mít ještě hodně práce.“

Jeho předpověď se nesplnila. Za necelé dva roky, co se Abú Bekr stal prorokovým nástupcem, zemřel na nemoc, která ho kdysi zachvátila na válečném tažení a kterou zanedbal.

Před smrtí určil za svého nástupce velkého vezíra Omara. Velkým vezírem se měl stát Chálid a vojevůdce Amr měl být vrchním velitelem vojska.

Když zařídil potřebné změny, zesnul tiše bez toho, že by jeho okolí něco zpozorovalo.

TAKŽE kalifem se stal Omar. Ujal se svého úřadu plný dobré vůle a především s vědomím, že svou činností bude přinášet lidu požehnání jen tehdy, když se bude přesně řídit prorokovým učením.

Co ale po této stránce požadoval od sebe, požadoval také od jiných. Věřící měli trávit svůj život v radostné činnosti a děkovat přitom Bohu, neměli se však ani o krůček odchýlit z cesty, která byla vytyčena příkazy a zákony.

S Ibrahímem a Saídem si skvěle rozuměl a oba byli jeho nejvěrnějšími pomocníky.

K jedněm z prvních činů jeho vlády patřilo, že jmenoval Saída velkým vezírem, protože ho Chálid požádal, aby mu ponechal vrchní velení vojska.

„Nehodím se k vládě,“ přiznal smutně. „Se zbraní v ruce mohu dokázat velké věci, tím jsem si jist. Chci být raději mečem Božím, než rádcem knížete. Odpusť mi to, kalife.“

Omar upadl do rozpaků. Rozuměl Chálidovi velmi dobře a rád by mu vyhověl, ale zatím už vrchním vojevůdcem jmenoval Amra. Chálid přece nemůže zaujímat druhé místo, když je už dva roky na místě prvním.

„Mohu zastávat každé místo, i to nejnižší,“ ujišťoval ho Chálid, „jen když budu smět zůstat vojevůdcem.“

Po rozmluvě se svými rádci konečně Omar souhlasil a Chálid se mu odvděčil bezpříkladnou věrností.

Jestliže už Abú Bekr cítil touhu zpřístupnit islám všem lidem, u Omara se tato touha tak vystupňovala, že pomocí obou vojevůdců dával dobývat cizí země, jen aby se národům mohlo také dostávat požehnání nové víry.

Nebyla to touha po moci a lesku. Omar žil střídmě a veškerým svým jednáním dával lidu nejlepší příklad. Nebyl ženatý a obýval malý domek blízko mešity. K jídlu mu stačila rýže a ovoce.

Proto všechna dobyvačná tažení, která pro něho podnikali jeho vojevůdci, neznamenala zvětšení jeho moci, ale považoval je za výpravy provedené ke cti Boží.

I když sám býval vojevůdcem, nemluvil svým vojevůdcům do toho, co dělají, přestože to někdy provedli jinak, než pokládal za dobré.

Říkával: „Každý, kdo zaujímá odpovědné místo, musí být ve svém působení svobodný, protože jinak nemůže dokázat nic velkého.“

Na základě svého přesvědčení nechával Amra i Chálida podnikat válečné výpravy všemi směry. Persie, horní Sýrie, Mezopotámie, Egypt i severní Afrika byly podmaněny a otevřeny islámu.

Všude se setkávali se zpuchřelou kulturou a rozpadávajícím se náboženstvím. Z toho důvodu bylo snadné zavést tam novou víru, zejména proto, že Chálid v každé zemi, do které přišel, podnítil nový rozvoj kultury.

Dával stavět stavby, jaké v těchto končinách nikdo nikdy neviděl. Shromažďoval v jedné zemi umělecké poklady, aby jimi pak obšťastnil jinou a vzbudil tam úžas.

Omar se, jako před ním Abú Bekr, plně věnoval mírumilovnému budování. Mimo jiné poznal, v jak hrozném stavu se všude nacházejí vězení. Téměř v celé říši to byly strašlivé brlohy, kam se sice člověk snadno dostal, ale zřídkakdy je opustil živ, i když tam měl strávit jen krátkou dobu.

To nebylo slučitelné s prorokovým učením ani s vůlí Boží. Omar dal postavit lepší vězení důstojná člověka, zařídil dozor i stravování, a zabránil tak tomu, aby lidé ze strachu před vězením nevolili raději sebevraždu.

Protože býval vojevůdcem, měl zvláštní zálibu ve vojenské kázni a pořádku. Vytvořil štáb úředníků úplně podle vojenského vzoru.

Byli vyšší i nižší představení a podle určitého řádu mohl každý postoupit na služebním žebříčku. Toto uspořádání dodalo pevnou oporu rozlehlé říši, která se neustále zvětšovala, a přineslo jí požehnání.

Během desetileté Omarovy vlády nedošlo k jedinému činu, za který by se kalif musel stydět. Nepodnikl nic, co by nebylo ve shodě s Božími přikázáními.

Arábie rozkvétala, těšila se spořádanému blahobytu a také mravy byly na značné výši.

Jednou v noci Saíd znenadání zesnul, aniž by tomu předtím cokoliv nasvědčovalo. Zestárl, ale nikdo si neuvědomoval, že by mohl brzy zemřít. Byl užitečný své zemi a věnoval jí všechny své síly. Jeho rodina žila odděleně od něho. Nepociťoval to bolestně. Neměl na ni čas.

Jeho smrt znamenala větší trhlinu, než si možná sám dříve myslel. Patřil k těm, kteří kdysi byli pod přímým Mohamedovým vlivem. Kdo se nyní má stát velkým vezírem?

Vtom si Omar vzpomněl na mladšího Mohameda a poslal k němu Ibrahíma s prosbou, aby převzal tento úřad.

Mohamed dvanáct let ochraňoval ženy. Smí je teď opustit? Dříve než se vyjádřil k bratrově žádosti, pohroužil se do modlitby a zjistil, že slib daný dědečkovi už dávno splnil. Nemá se již déle vzdalovat svého lidu.

Předal proto ochraňování žen a vedení školy svému bratrovi Alímu a vrátil se s Ibrahímem do Medíny.

S obvyklou obratností se vžil do nových povinností a brzy byl pro Omara nepostradatelný. Ještě lépe než Saíd viděl, kde co chybí, kde je nutné provést změny a kde se uvolňují mravy. Jeho svěží, neúnavná činorodost oživovala stále znovu i Omara.

Čím více se rozšiřovaly obchodní vztahy Velké Arábie, tím zřetelněji byla patrná potíž, na kterou do té doby téměř nikdo nepomyslel. Bylo to počítání času, které se u různých věr lišilo.

Zatímco někdejší židé a všechny národy, které dosud žily s nimi, se pevně drželi starého letopočtu, začínali křesťané svůj letopočet teprve narozením Syna Božího.

Mohamed mladší považoval za nezbytně nutné toto dvojí počítání odstranit. Navrhl Omarovi, aby začátek nové víry vzali za základ nového letopočtu pro všechny věřící islámu. Tím by se zajistilo jednotné počítání času v celé rozlehlé říši, ve které – alespoň navenek – už nežili jinověrci.

Omar proto pojmenoval rok, kdy byla tato novinka vyhlášena zákonem, jednadvacátým rokem proroka, ovšem Arabové stejně jako předtím počítali měsíční roky, měli tedy lunární kalendář, zatímco ostatní národy považovaly za rok dobu oběhu Země kolem Slunce.

Doufal, že islám bude možné zvolna přinést do celého světa a že se pak i tyto vnější záležitosti srovnají samy sebou.

Jakmile mladší Mohamed odstranil nejasnosti při počítání času, pustil se o krok dál.

Cítil silný vnitřní podnět, aby stanovil zákony, které měly uspořádat poměr mezi dlužníkem a věřitelem. Dosud platilo, že každý, kdo půjčil peníze nebo majetek, mohl na základě vlastního uvážení stanovit, co mu má dlužník vrátit, a podle toho, jaký měl charakter, se mohl obohatit nepřiměřeným způsobem.

To se Mohamedovi už dávno protivilo, ale bez opory přísného zákona se proti tomu nedalo nic dělat.

Omar sice zcela otevřeně přiznal, že těmto věcem nerozumí, byl ale rád, že má tak chytrého velkého vezíra, a souhlasil s tím, aby ho vedl. Bylo přesně stanoveno, kolik může věřitel od dlužníka požadovat, kdy může své požadavky uplatňovat a ve kterých případech může žádat vládu o pomoc.

Zákon vycházel z předpokladu, že nikdo není nucen půjčovat peníze ani majetek. Jestliže to někdo přesto dělá, pak to má provádět z milosrdenství k tomu, kdo se ocitl v nouzi, a ne proto, aby se obohatil. Z toho důvodu byl nový zákon velmi mírný k dlužníkům a poskytoval věřiteli málo možností jednat nespravedlivě.

Z úřadu velkého vezíra vyplývalo, že se Mohamed musel vyčerpávat ve vnějších záležitostech a zbývalo mu málo času na to, aby se zabýval duchovními otázkami. Touha po tom ale v něm byla tak silná, že využíval každou volnou chvíli. Pak se uzavíral před vnějším světem a rozmlouval s bytostmi z jiných úrovní.

Nikdy se nesnažil zjistit, odkud přicházejí hlasy, které slyšel. Věděl totiž, že mu vždy zprostředkují světlo a sílu, a to mu úplně stačilo. Dokonce ani nechtěl hledat nějaké jméno pro ty, kdo mu pomáhali, protože se mu zdálo, že by to bylo znesvěcení.

V takových požehnaných chvílích se jeho nitro vždy otevřelo bez výhrady a býval naplněn až k blaženému stavu silami, které ho pozvedaly vysoko vzhůru.

Díky tomu viděl leccos, co jiní lidé neznali. Z těchto vidění převzal vědění a to využíval ve všedním životě. Často mu pomáhalo k tomu, že jasněji viděl do myšlení a jednání lidí.

V poslední době často vídal pohybovat se kolem Omara postavy, které nevěstily nic dobrého. Jakmile se podíval bystřeji, postavy zmizely. Domníval se, že si to má vykládat jako výstrahu.

Když výstrahy přicházely častěji, promluvil si o tom se svým bratrem Ibrahímem, svým jediným důvěrníkem po této stránce. Ibrahím, který byl šejkem, pokládal za svou povinnost Omara varovat. Bůh jistě nedovoluje tato vidění bez příčiny.

Mohamed se proto rozhodl, že použije nejbližší vhodnou příležitost. Prosil Boha, aby mu pomohl, takže by nemusel mluvit o tom, co bylo jeho duši svaté.

Když za několik hodin zavítal do knížecího paláce, kde Omar vyřizoval vládní záležitosti, přestože tam nebydlel, spatřil podivně oblečeného muže, jak opatrně vklouzl postranní brankou do paláce.

Pospíchal za ním a podařilo se mu zadržet ho. Našli u něho ostrou, cizokrajně vypadající zbraň.

Zpočátku se muž zdráhal uvést své jméno, odkud pochází a s jakým úmyslem přišel, ať ho soudcové vyslýchali sebevíc přísně. Potom do místnosti opět vstoupil Mohamed a zkoumavě se zadíval na zajatého muže. Ten se vyhnul jeho pohledu.

„Přicházíš od Alího ben Abú Táliba!“ prohlásil neobvykle břitce.

Muž sebou trhl a soudcové pozorovali, že je tomu skutečně tak.

„Měl jsi zavraždit kalifa,“ zněl druhý, velmi určitý výrok velkého vezíra.

Muž klesl na kolena a prosebně sepjal ruce.

„Když prozradíš, kde se Alí skrývá, bude ti darován život,“ slíbil Mohamed.

Muž chvějící se po celém těle ujišťoval, že to sám neví. Pochází z Persie a rozkaz dostal na hranicích.

„Lžeš!“ konstatoval Mohamed chladně. „Jsi Arab a jsi spřízněný s Alím.“

Pak se obrátil k soudcům:

„Uvrhněte ho do žaláře, dokud se nerozmyslí, jestli chce mluvit pravdu.“

Po těchto slovech Mohamed opustil místnost. Bylo mu nevolno, protože ve zpustlém, převlečeném cizinci poznal svého bratra Ad-Dina! Měl by ho nechat ihned usmrtit? Nevěděl sám, co by měl udělat, a chtěl si nejdřív vyžádat pokyny shůry.

Zatím zamířil k Omarovi, aby ho upozornil na úklad chystaný na jeho život. Kalif ho klidně vyslechl a pak řekl:

„Na takovou možnost musím být stále připraven a také jsem, Mohamede. Dokud mě Alláh ještě potřebuje tady na zemi, nikdo mi nezkřiví ani vlas. Jestliže ale mám odejít, pak je mi lhostejné, jakým způsobem budu odvolán. Děkuji ti za tvou bdělost. Máš pravdu, nesmíme nic promeškat. Pokud se přesto některému vrahovi podaří mě zasáhnout, bude můj život u konce.“

Aby obrátil Mohamedovy myšlenky jiným směrem, oznámil mu, že má v úmyslu zavést pro sebe a pro své nástupce titul „kníže věřících“ – emír al-mu’minín.

Prorokovými nástupci by vlastně mohli být jen ti, kdo hned po něm řídili říši, přesně vzato jen Abú Bekr.

Velký vezír s tím souhlasil, v myšlenkách se však zabýval vrahem a jeho podněcovatelem. Chtěl mít jasno, a dal se proto večer dovést do žaláře, kam uvrhli Ad-Dina.

Bez doprovodu vstoupil do malé místnosti, ve které zajatec ležel na tvrdém lůžku.

„Bratře,“ oslovil ho a proti vůli mu změkl hlas. „Bratře, nezatvrzuj své srdce proti mně! Tvůj čin by v celé říši vyvolal velké neštěstí. Omar je dobrý kníže, lepší, než by mohl být Alí. Žije podle vůle Boží a také tak vládne. Pomoz mi odvrátit pohromu od jeho hlavy, a já ti pomohu na svobodu a k radostnému životu.“

Jakmile si vězeň uvědomil, že ho Mohamed poznal, vyskočil. Chtěl všechno drze popřít, ale zvuk Mohamedova hlasu obměkčil jeho srdce. Rozplakal se a zakryl si obličej rukama.

„Rozuměj mi, bratře!“ vzlykal. „Náš otec měl být po prorokově smrti knížetem. Bylo to snad něco špatného, že si nechal předčasně slibovat od místodržitelů věrnost? Dělal to přece jen proto, aby ušetřil zemi pozdějšího neklidu.“

Mohamed ho přerušil:

„Jestliže to byl opravdu důvod jeho jednání, proč tak nejedná i teď?“

„Podívej se, osvobodil jsem ho s Abdalláhovou pomocí. Nedokázali jsme snést, aby našeho hrdého otce zavřeli do žaláře a potom odsoudili a možná dokonce usmrtili. Žiji s ním od té doby a denně pozoruji, jak ho stravuje vztek, že mu uniklo vedení této říše. Mám otce rád, bratře!“

Mohamed uchopil ruku mladšího bratra a hlas mu zdrsněl pohnutím.

„To není pravá láska, když chce někdo provést zločin kvůli jinému člověku,Ad-Dine,“ poučoval ho. „Měl jsi uplatnit veškerý vliv, abys otce odvrátil od jeho špatných myšlenek. Pravá láska pomáhá druhému vzhůru, ty ale srážíš otce do propasti.“

Ad-Din se na něho díval s údivem. Slova vnikla do jeho duše, nevěděl však, jak s nimi má naložit. Mohamed mu láskyplně vysvětloval svůj názor, ukazoval mu, v čem je způsob Alího myšlení chybný, a přivedl ho tak daleko, že si uvědomil svou vinu v celém rozsahu.

„Chci to zase odčinit, bratře,“ slíbil Ad-Din upřímně. „Půjdu k otci a všechno mu vysvětlím. Snad mi uvěří.“

Poslední slova vyslovil váhavě. Mohamed věděl, že každý jeho pokus by byl marný.

„Zůstaň raději tady a pomoz mně tím, že mi povíš, jaké má Alí další plány a kde žije.“

„Právě to poslední nevím,“ přiznal se Ad-Din. „Je kdesi u severních hranic říše v neznámém úkrytu. Dohodli jsme se, že se pokusím o vraždu. Kdyby se mi nepodařilo ji provést, pokusí se o ni Abdalláh, který se teď jmenuje Hasan. Je odvážnější a obratnější než já. Před ním musíš kalifa chránit, bratře!“

Mohamed opustil žalář v hlubokém zamyšlení. Co má dělat? Vydal se do svého skrovného domova, kde bydlel, protože nechtěl obývat otcovský palác.

Dlouho, dlouho se modlil. Řekl Bohu, svému Pánu, všechno, co prožil a myslel. To osvobodilo a uvolnilo jeho srdce. Potom ztichl, oddechl si a čekal.

Kolem něho zazněly hlasy, až konečně zaslechl jeden zřetelnější než ostatní:

„Mohamede, víš přece, že Bůh dal svým tvorům svobodnou vůli. Proto častokrát nezasahuje, aby zabránil zlu, i když to lidé od něho očekávají. On ví, proč to připouští.

Neptej se na nic a nehloubej. Jdi svou cestou tak, jak jsi šel až dosud, zpříma a pod vedením služebníka Nejvyššího. Tvá cesta je blízko cíle a vede tě do věčných zahrad! Připrav svou duši na poslední krok a přenechej všechno pozemské jiným lidem.“

Mohamed vstal naplněn nepopsatelným štěstím. Přistoupil k otevřenému oknu a zahleděl se ven do tmavé noci.

„Jsem blízko cíle? Pane, děkuji Ti!“

Uklidnil se a odešel na lůžko. Chtěl dát všechno, život emíra i svůj vlastní, do rukou Božích. Bylo velmi potěšující vědět, že od něho nebude požadována odpovědnost za to, co přijde a musí přijít.

Ráno navštívil Omara a podal mu zprávu o Alího plánech, nezmínil se ale, že zadržený muž je jeho vlastní bratr.

„Zatím ho ještě necháme ve vězení,“ rozhodl emír. „Snad tím přivábíme muže, jehož nazývá Hasan. Když budou stráže bdělé, možná se jim podaří zmocnit se ho včas.“

Dříve by měl velký vezír námitky. Nyní jen s nepatrnou zvědavostí sledoval, jaký bude další vývoj. Požádal však knížete, aby povolal mladšího Omara, Saídova syna. Tento mladík, který je vnukem Abú Bekra, je velmi chytrý a zbožný. Možná by z něho mohl vychovat svého nástupce.

„Ať přijde, dobré lidi můžeme kolem sebe vždycky potřebovat,“ souhlasil Omar. „Ty jsi ale ještě příliš mladý, než abys už teď pomýšlel na svého nástupce. Z toho mladíka by spíše mohl vyrůst můj nástupce.“

Následující dny přešly bez jakýchkoliv zvláštních událostí. Na vězně téměř zapomněli. Seděl ve vězení a divil se, proč ho ještě neodsoudili.

Na Mohamedovu výzvu přišel Omar ben Saíd. Krásný a veselý mladík si získal všechna srdce. U Mohameda byl v dobré škole. Jeho mladý život naplňovala přikázání islámu a učení o Bohu. A to, co v nitru prožil, se snažil přeměnit v čin.

Mohamed, jehož pohánělo vědomí o své blízké smrti, zasvětil mladého muže rychleji, než bylo zvykem, do všech úředních záležitostí.

Chálid se vrátil z výzvědné výpravy u severních hranic, kterou podnikl s vybraným oddílem svých vojáků. Alího, jehož hledal, sice nenašel, podařilo se mu ale chytit mnoho podezřelých mužů. Když jim pohrozil smrtí, přiznali se, že působí ve službách Alího. Chálid je zatím dal vsadit do vězení. Pak informoval knížete.

„Obávám se, že se naše vězení naplní dřív, než chytneme strůjce celého spiknutí,“ povzdechl si Omar. „Téměř bych si přál, aby rána, která visí nad námi, konečně dopadla!“

Za několik dní se Mohamed vracel z mešity, kde se zúčastnil páteční pobožnosti, kterou nikdy nezameškal.

Náhle proti němu vyrazil chatrně oblečený muž. Tvář zdánlivě opilého člověka sice nespatřil, ale protože se tento muž zjevně prohřešil proti zákonům koránu, nařídil svým průvodcům, aby ho zadrželi.

Dříve, než mohli zasáhnout, ale muž zmizel.

Jistě nebyl opilý. Divili se tomu a chtěli vědět, co si o tom Mohamed myslí. Vtom si všimli, že velký vezír zbledl a začal se potácet. Polekali se, přiskočili k němu a mladý Omar ho zachytil do náruče.

Zanesli bezvládného Mohameda do knížecího paláce, který stál nejblíž. Ihned tam byl po ruce lékař.

Ukázalo se, že Mohamed utrpěl těžké zranění. Zasáhla ho zákeřně vedená rána dýkou. Nemusela to být smrtelná rána, ovšem lékař dával malou naději, že zachová velkého vezíra při životě.

Zavolali Ibrahíma a dostavil se také emír.

Všichni stáli kolem narychlo připraveného lůžka. Raněný Mohamed otevřel oči, nepoznal však již nikoho. Jeho duše kráčela známou cestou do jiných oblastí. Na Mohamedově tváři, která bývala většinou vážná, se rozprostřel šťastný úsměv. Zdálo se, že vidí cosi krásného.

„Dědečku,“ zašeptal.

Pak naslouchal. Po chvíli začal pronášet, ale jako by si toho nebyl vědom, slova, která mu kdosi předříkával:

„Můj národe, slyš! Není dobře překrucovat pravdu, i když k tomu dochází s nejlepšími úmysly. Proto musel Abú Bekr opustit zemi po tak krátké době své vlády.

Ty, Omare, ses věrně držel toho, co Bůh zjevil. Lidé se však tu a tam potají zpronevěřili. Hledají možnosti, jak se vyhnout přikázáním, proto je Bůh přenechá jejich choutkám. Také ty, Omare, budeš odvolán!

Teprve až bude mít národ pevnou vůli a bude chtít opustit špatnou cestu, kterou se nyní vydal, teprve pak mu vyvstane nový kalif, který ho bude moci vést vzhůru!“

Hlas slábl, začal být nezřetelný a posledním slovům již nebylo téměř rozumět. Oči se zavřely a velký vezír byl mrtvý.

Omar byl hluboce rozechvěn. Bez jeho vědomí propadl národ hříchu? To ho bolelo víc než smrt věrného druha.

Daleko za hranice Medíny zazníval velký nářek a pohřeb mladého Mohameda, jehož většina lidí považovala za příštího emíra, se stal pohnutou slavností.

O vrahovi se nic nezjistilo. Když se emír Omar vrátil z mešity domů, našel na svém stole lístek:

„Chraň se, emíre! Příští rána dýkou zasáhne tvé srdce.“

Chálid přišel s ním a Omar mu ukázal hrozbu. Vojevůdce chtěl dát ihned zavřít brány města a prohledat každý dům. Omar unaveně odmítl.

„Můj čas na zemi je u konce a opět jsem to slyšel. Co Pán dopustí, tomu nemůžeme zabránit a také tomu nemáme zabraňovat.“

Chálid se snažil emírovi objasnit, jak právě teď záleží na jeho životě.

Ještě to ani nedořekl, když vtom se otevřeným oknem vyhoupla do místnosti temná mužská postava, zaleskla se dýka a Omar se s bolestným výkřikem skácel na zem. Než Chálid mohl zasáhnout, utekl vrah oknem.

Chálid křikem přivolal služebníky. Předal jim raněného muže a sám pospíchal za vrahem, nebylo ale po něm ani stopy. Také vojáci a služebníci, kteří prohledali okolí křížem krážem, se vrátili bez úspěchu.

Kalif Omar odešel, aniž se probral k vědomí.

LID OHROMENĚ naslouchal zprávám o nové ztrátě. Jestliže se Alí domníval, že se díky těmto násilným činům zmocní vlády v zemi, hořce se zklamal. Lid proti němu zuřil a trval na tom, aby byl co nejdříve zvolen Omarův nástupce.

V radě, ustavené pro takové zvláštní účely, ale chyběli dva nejlepší: Saíd a Mohamed. Zbýval už jen Ibrahím, který věrně lnul k prorokovi a islámu. Ostatní členové nebrali věci víry tak vážně a zastávali názor, že by teď mohl zase vládnout kníže, pod jehož vládou by bylo možné užívat si života.

Přes Ibrahímův nesouhlas zvolili starého, urozeného muže jménem Othmán. Jako protislužbu za své neočekávané povýšení jim toho musel hodně slíbit. Byl emírem jen podle jména, ve skutečnosti vládli sami.

Prvním Othmánovým činem byl zákon, že v budoucnosti žádný šejk působící u mešity již nesmí být členem rady. Tím Ibrahíma zneškodnili a na jeho místo nastoupil světský rádce.

Členové rady rozhodli, že Omar je příliš mladý, než aby mohl zastávat místo velkého vezíra. Dali mu podřízený úřad a na místo emírova prvního rádce zvolili jednoho z Othmánových příbuzných. Lid se vzbouřil. K povstání se připojila řada okresů. Chálid a Amr, kteří měli vytáhnout do pole proti vzbouřencům, se vzdali svých hodností. Amr se postavil na stranu vzbouřených místodržících, zatímco Chálid odešel do ústraní.

Celou zemi zachvátil neklid, nikde už nebyl mír, který k velké radosti lidu panoval dlouhá léta.

Náhle se začaly šířit pověsti, že Alí pobývá v zemi. On a jeho nejstarší syn Hasan popouzeli lid proti Othmánově vládě. Proto starý emír poslal vzkaz Alímu, ať se s ním spojí. Nikdo o tom přece nemusí vědět.

Když pomůže potlačit povstalce, Othmán odstoupí a jmenuje ho svým nástupcem. Plán se Alímu zamlouval, a proto převzal krvavou práci pro zdánlivě vládnoucího emíra.

Ten si chtěl alespoň užívat života, dokud ještě dýchá. Za Omarovými zády měl už dávno velký harém. Teď s ním vystoupil na veřejnost, a dával tak špatný příklad ostatním urozeným lidem.

Aby se zajistil, zrušil Mohamedovo přikázání, podle něhož směl mít muž nanejvýš čtyři ženy. Stanovil, že každý muž, který je dost bohatý, může tento počet libovolně překročit, musí ale za každou další členku harému platit daně.

Marně se Ibrahím bránil tomuto novému zákonu. U dvora však nic nepořídil. Spojil se proto úzce s těmi, kdo měli stejné názory jako on, a hlavně s bývalými žáky svého bratra Mohameda.

Přidali se k nim jeho mladší bratr Alí i Omar. Ibrahím vysílal své posly po celé zemi a pomocí nich povzbuzoval lid, aby se přidržoval dobrých mravů a pravé víry.

Ibramité, jak se tato skupina nazývala, získávali stále větší vliv, čím bezuzdněji se chovali Othmánovi stoupenci a čím ukrutněji řádili najatí vojáci Alího.

Celá dosud tak krásně uspořádaná říše byla jako rozvrácená. Nikdo nevěděl, kdo je vlastně u kormidla. Nebylo by zřejmé, že Othmán je emírem, kdyby čas od času nové zákony nepobouřily správně smýšlející část národa.

Posty se mu nezamlouvaly, neboť byl příliš starý, aby se takto uskrovňoval. Ihned vydal zákon, že ten, kdo se z dobrých důvodů nemůže postit, protože je nemocný nebo se vydal na cesty, může zaplatit určitou finanční částku. Tím pak bude zbaven povinnosti se postit.

Také časté omývání mu bylo nepohodlné. Vydal proto zákon, že ten, kdo je dost bohatý, aby mohl své tělo potírat voňavkami, to může klidně dělat místo omývání u studny nebo v lázních.

Téměř každý měsíc byla část přikázání islámu zrušena. Čeho se nedotkl emír, to napadli jeho stoupenci. Na některých místech se už zase objevila stará modloslužba a nikdo proti tomu nezakročil.

Náhle se Othmán, který již nemohl snášet svůj prostopášný život, jednoho dne při rozmařilé hostině zhroutil.

Umíral strašným způsobem: hlasitě křičel a bránil se jakési postavě, kterou viděl pouze on. Prosil, ať ho tato bytost nechá v klidu zemřít a nežádá na něm, aby se odpovídal.

„Ty velká, světlá bytosti,“ vykřikoval stále zoufaleji, „neznám tě a nikdy jsem tě neviděl! Proto jsem se také proti tobě neprovinil. Vezmi si mé drahocenné věci, prodej mé ženy, ale nech mě na pokoji!“

Jeho rádcové stáli hluboce rozechvění kolem něho. Nikdo se neodvážil mu pomoci. Zásah vyšší ruky byl příliš zjevný.

„Nevěděl jsem, že tato přikázání pocházejí od Boha!“ volal opět umírající muž. „Domníval jsem se, že si je Mohamed vymyslel. Chci je v budoucnu dodržovat. Slibuji to!“

Celé jeho tělo se chvělo. Potom opět křičel. Tak to trvalo tři noci a dva dny. Muka umírajícího byla nesnesitelná a strach živých vzrůstal každou hodinu. Konečně za úsvitu třetího dne byl všemu konec. Umírající emír naposled ještě zvolal:

„Mým nástupcem je Alí!“

Lidé stojící kolem něho na sebe udiveně pohlédli. Co chtěl Othmán od Alího?

Vtom stanul Alí mezi nimi. Nikdo ho neviděl přicházet. Byl jediný klidný mezi všemi přítomnými, kteří se třásli hrůzou.

Pevnou rukou se chopil otěží vlády. Ihned nařídil, že nic z toho, co se odehrálo v pokoji umírajícího, se nesmí dostat na veřejnost. Slíbil, že každý, kdo mu odpřisáhne věrnost a také ji dodrží, může zůstat v úřadě. Stanovil, jakým způsobem se má Othmánova smrt oznámit lidu, a postaral se o pohřeb.

Othmánovi stoupenci si oddechli. Teď se možná zabrání novým zmatkům v zemi, i když Alí, který je už starý, nebude vládnout dlouho. Jestlipak obnoví Mohamedova přikázání?

Alí na to nepomýšlel. Ať se lidé sami starají, jak to vyřídí se svými dušemi. To byla věc každého jednotlivce. Jemu záleželo pouze na tom, aby znovu zjednal v zemi klid.

Protože to byl on sám, kdo vyvolal většinu nepokojů, podařilo se mu snadno to, co se jiným zdálo nemožné. Národ byl spokojený s mužem, který mu vládl pevnou rukou, a ani se nezajímal o to, kdo to je.

Ibrahím setrvával v úřadu šejka prorokovy mešity, i když si uvědomoval, že by si Alí přál, aby odešel.

Jednoho dne zavolal emír syna a poručil mu, aby se vzdal svého úřadu. Ibrahím se zdráhal. Prohlásil, že emír může být rád, že proti němu nepopudil lid.

Alí chladně řekl:

„Takže půjdeš cestou svého bratra Mohameda. Hasanova dýka nechybuje.“

Ibrahím se usmál a opustil komnatu. Příští den ho našli v mešitě probodnutého.

O dva roky později zasáhla vrahova dýka také nevěrné srdce Alího. Jeho syn Hasan vznášel nárok na trůn, ale všichni ho odmítli.

Potom následovali horší a lepší kalifové. Žádný z nich již nenašel Božskou pravdu ve víře, která byla nyní zaměřená pouze na světské věci.

POZNÁMKY

1 Abú Bekr zvaný také Abú Bakr

KNIŽNÍ ŘADA „ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ“

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Vyobrazení Abd-ru-shinovy náhrobní desky

Maria

Život Ježíšův na zemi

EFESUS

Život a působení připravovatele cesty Hjalfdara v předhistorické době

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Život a působení připravovatele cesty v Íránu

LAO-C’

Život a působení připravovatele cesty v Číně

BUDDHA

Život a působení připravovatele cesty v Indii

MOHAMED

Život a působení připravovatele cesty v Arábii

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

SVAZEK I:

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

SVAZEK II:

Atlantis

Říše Inků

První pozemské splnění ze Světla: Abd-ru-shin

1. Perští rodiče

2. V říši Ismánů

3. Vyvolený národ

Druhá milost ze Světla: Kassandra

Jan Křtitel

Potřetí se sklání Boží Láska: Ježíš z Nazareta

SVAZEK III:

První díl: Usilování o Pravdu

1. Egypt

2. Nemare

3. Faraóni

Druhý díl: A když přišlo Slovo Pravdy!

1. Neznámé ze života Syna Božího Ježíše

2. Apoštolové

MOHAMED

Vydalo nakladatelství Defensor pacis, Brno

v roce 2017.

Toužíte být skutečně člověkem a opravdově hledáte? Pak jsou tyto životopisy právě pro Vás. Napsali je ve 30. letech dvacátého století lidé obdaření mimořádnými schopnostmi žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“, na Vomperbergu v Tyrolsku. Spolu s ním zde působila jeho manželka, paní Maria, i slečna Irmingard a rovněž celá řada význačných osobností.

Abd-ru-shin, což v překladu znamená Syn Světla, žil na zemi již jednou v 1. pol. 13. stol. př. n. l. jako arabský kníže. Vládl mocné říši Is-Ra v oblasti horního toku Nilu a přijal k sobě Nahome, jak se slečna Irmingard jmenovala za svého tehdejšího života. Paní Maria, jeho část pocházející rovněž ze Světla, se vtělila na zemi jako Kassandra v maloasijské Tróji o něco později. Životopisy nám tak umožňují pochopit široké duchovní souvislosti mezi událostmi v dávné minulosti a v dnešní době.

Když se na zemi narodil Syn Boží Ježíš, byla to další milost: již potřetí se sklonila Boží Láska. Ježíšova osobnost a působení se nám teprve díky těmto pravdivým líčením vycházejícím ze skutečnosti vyjevuje v plné vznešenosti a důstojnosti.

Výstražným mementem je pro nás Atlantis, jež se vinou svých obyvatel potopila za den a noc… Naopak říše Inků, řízená zákony, které byly v souladu s činností stvoření, přetrvala tisíciletí.

Světlo dávalo v průběhu dějin připravit v různých zemích pomocníky, aby duchovně pozvedli národ a přivedli ho na cestu k výšinám: Hjalfdara, Zoroastra/Zarathuštru, Lao-c’a, Buddhu i Mohameda. Jejich boj o Pravdu má mnoho společných rysů s českým dějinným úsilím o život podle Božího zákona.

Všechny cesty by dnes měly vyústit do velké cesty světla, která přímo a bez oklik vede vzhůru k Pravdě, k Jedinému, Věčnému. Stojí na ní obrovská světlá postava – Ten, na něhož odkazovali všichni připravovatelé cesty. Je to Saošjant, zářící hrdina Íránců, Maitréja Indů, Mahdí Arabů, židovský Mesiáš i ten, na něhož upozornil sám Ježíš jako na „Ducha Pravdy“, který má přijít.

Přinesl lidstvu poslední záchranu a pomoc

v Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“,

osvobození z temnot, ale i třídění duchů a soud

nad nimi. K němu vedou všechny cesty,

je cílem, věčně živým křížem Pravdy.