PŘEDMLUVA NAKLADATELSTVÍ

TATO KNIHA je součástí knižní řady „Zaváté doby se probouzejí“. Její jednotlivé svazky ukazují, jak se lidstvu v průběhu jeho dějin dostávalo bezprostředních pomocí ze Světla a jak z něho bylo duchovně vedeno.

Kniha „Efesus“ zachycuje úsek z rané vývojové fáze lidstva a líčí působení připravovatele cesty Hjalfdara.

Jejím obsahem není vyprávění v obvyklém smyslu. Abd-ru-shinova blízkost totiž umožnila několika lidem, kteří pro to byli otevření, aby zřeli dřívější události, zapsali je a tak je opět zpřístupnili dnešním generacím.

Aby čtenáři pochopili celý postup, upozorňujeme je na následující skutečnosti:

Autor nevylíčil průběh této dávno zaniklé doby tak, že by zaznamenal slova zachycená duševním sluchem. Vidoucímu se události ukazovaly spíše v obrazech a pak je ztvárnil vlastními výrazovými prostředky a podle vlastního pochopení. Obrazy se přitom objevovaly před jeho vnitřním zrakem, nikoli před jeho hrubohmotným, pozemským zrakem, a znázorňovaly děje, které se odehrály v jemnějších hmotnostech. Čtenářům díla „Ve světle Pravdy“ od Abd-ru-shina jsou tyto různé úrovně, z nichž se skládá naše stvoření, známy.

Proto se v knize neobráží pouze pozemské dění. Také bytosti, které jsou jeho účastníky, ať lidského nebo jiného druhu, mohou pocházet z jiné hmotné úrovně.

Vidoucímu zůstalo vyhrazeno zachytit obrazy svými slovy.

Čtenáři mají při četbě knih o připravovatelích cesty možnost dospět k poznání, že lidem byla ve všech dobách poskytována ze Světla pomoc, aby nalezli cestu k Pravdě.

Abd-ru-shin o tom píše:

„Kdyby lidé po tisíciletí nejednali vždy tak, jak jednají ještě dnes, kdyby všechno, čeho se jim dostalo ku pomoci, stále znovu nepřekrucovali, aby to přizpůsobili svým lidským názorům a pozemským přáním, bylo by nyní zde na zemi jen jedno jednotné učení vycházející z vůle Boží. Neexistovalo by tolik různých vyznání.

Všechna učení, která dosud přišla na zemi, by společně tvořila jen jediný stupeň k podstavci, na němž má spočinout Pravda, jak to bylo v mnoha zaslíbeních lidem často zvěstováno.

Nebyly by rozdíly ve výkladech a tím méně v učeních samých!

Neboť všechna učení byla kdysi Bohem chtěna, byla přesně přizpůsobena jednotlivým národům a zemím a zformována zcela podle jejich tehdejší duchovní zralosti a vnímavosti.

Všechna učení původně vedla ve zcela přímém směru k Pravdě, kterou nacházíte v Poselství.

…Ti, kdo jednotlivá učení přinesli, byli připravovateli cesty pro samotné Slovo Pravdy.“

VIDOUCÍ OTEVÍRÁ ŠIROCE OČI A ZŘÍ.

PŘED JEHO ZRAKEM VYSTUPUJE ŽIVOT,

KTERÝ SE NESMAZATELNÉ VRYL

DO KNIHY TOHOTO VELIKÉHO STVOŘENÍ.

PRVNÍ DÍL

NA PATMU, který se vznáší jako ostrov nad rájem vyvinutých lidských duchů, světlý, jasný a čistý, seděl v háji prozářeném světlem jeden ze stvořených, kteří mají na Patmu svůj domov.

Na kolenou mu spočívala otevřená, ještě nepopsaná kniha. Držel již v rukou pisátko, aby vyplnil její stránky. Svůj vážný, míruplný obličej však měl obrácený vzhůru do výšin, kde se rozprostíralo nesmírně veliké prastvoření.

Dolů sjel oslňující jasný paprsek, z výšin zaznělo šumění a mocně sílilo, až se změnilo v burácející hřmění rozléhající se po celém okolí. Ozvala se z něho slova:

„Jane, nyní splň, aby se mohl uzavřít kruh tvého bytí. Zahrnuje část vědění o stvoření a o tvých putováních stvořením, která ti byla na tvé prosby povolena! Sloužil jsi věrně Světlu. Vypravuj o tom, co jsi směl vidět a prožít, a to počínaje místem tvého původu, kde se nyní opět nacházíš!“

Jan, který byl kdysi na zemi nejmilejším učedníkem Syna Božího Ježíše, se sklonil ve zbožné radosti a začal psát, zatímco současně s tím, jak došlo ke splnění pro zemi, smělo jeho slova sledovat i pero člověka, který k tomu byl vyvolen…

„NA POČÁTKU BYLO SLOVO A TO SLOVO

BYLO U BOHA A BŮH BYL TO SLOVO!

TOTO PRAVÍM NA SVĚDECTVÍ, ABYSTE

VĚDĚLI, KDO K VÁM MLUVÍ, NEBOŤ JÁ,

JAN,

JSEM SVĚDKEM DUCHOVNÍHO DĚNÍ!“

Když Jan napsal tyto řádky, záře nad ním se zvětšila, ze Světla se zformoval obličej Syna Božího Ježíše, jak vypadal ve chvíli jeho smrti na kříži, a dolů zazněl lahodný hlas:

„Jane, slyš mne! Chci, abys mne nyní spatřil ve světle mého Otce tak, jak jsi mne poznal ve hmotě. Nyní musí přijít soudce! Pohleď na Syna Člověka, který přinese se soudem světu záchranu, aby se svět obrodil!“

A po těchto slovech se zdálo, jako by se ve Světle odhrnul závěs. Vedle Ježíše se postavil Syn Člověka Imanuel. Nad nimi ještě silněji zazářilo světlo a rozechvělý Jan, jehož oblévaly proudy světla, klesl na kolena. Vkleče psal do knihy:

„A uviděl jsem ho, toho Ducha Pravdy, Imanuele, v jasnosti jeho Otce, a po jeho boku Ježíše Krista! Viděl jsem jeho vznešenost, která odpovídala tomu, že je vyrozeným Synem a Ježíš vrozeným Synem, a byla plná milosti a pravdy.

Vznešený obraz zmizel a spatřil jsem, jak se nebe otevřelo. Vyrazil z něho proud Světla, přihrnul se příval věčného života a na jeho vlnách se dolů snesly zástupy Božích andělů. V jejich čele byl bílý kůň a na něm seděl on, Duch Pravdy, živý chléb, Slovo Boží, a z jeho úst vycházel ohnivý meč. Následoval ho zástup věrných, zářivých duchů a jásavé znění a chvění vlnících se světelných proudů doprovázelo průvod Pána, jenž ujížděl dolů stvořením a poté vstoupil do nádoby, kterou Bůh pro něho určil!“

Jan setrval nějaký čas v modlitbě naplněné díkem a vážné rysy jeho tváře nesmírně zjasnila šťastná záře. Pak otevřel knihu na nové straně a psal, psal bez přerušení. Tím posvátně splnil svůj milostiplný úkol.

KDYŽ na Patmu, blaženém ostrově Světla, nabývaly duchovní zárodky podoby podle obrazu prastvořeného ducha, byl jsem já, Jan, mezi prvními z nich. Sestoupil jsem do stvoření dávno předtím, než se cesta mého ducha setkala ve hmotě s PÁNOVÝMI Syny Světla. Můj duch je starý. Naposledy jsem byl vtělen na zemi jako Ježíšův učedník.

Vědění, které mi daroval PÁN ve hmotě, bylo jen dovršením mých splňování. Tato splňování byla závěrem a vedla mě nazpět tam, odkud jsem vyšel.

PÁNOVY cesty jsou tak nesmírně rozvětvené, že je lidský duch nikdy nemůže pochopit. Cesty, kterými PÁN vede lidského ducha, by mu však měly být s tím, jak si uvědomuje sám sebe, také pochopitelné, neboť PÁN nedává svému tvorovi nic, co by se pro něho nehodilo.

Tak všeobsáhlý, posvátný a veliký jako stvoření, zrozený z moudrosti a lásky a dokonalý, je také zákon, který nese toto stvoření. Ve stvoření je velké a posvátné to největší i to nejmenší. Co ví lidský duch ve hmotě o splňováních svého putování a o vědění těch, kdo se vrátili do svého východiska? Nic!

Všechno, co pochází z rozumu člověka, je malé, úzce omezené a zlomkovité. Lidský duch se již nemohl dostat do posvátných světlých výšin, které jediné jsou schopny ho roznítit.

Nyní se to změnilo. Světlé proudy opět protékají hmotností a svaté Světlo Pravdy svítí v temnotách. Otevírá se jeden pramen věčné moudrosti za druhým a jako kdysi napájí a sytí žíznícího ducha, který usiluje vrátit se domů. Láska Boží se sklání ke stvoření a přináší v soudu vysvobození od zla.

Láska Světlého Otce vyslala svého božského Syna, Imanuele-Parzivala, aby v Božím Slově přinesl klíč k poznání. Jedině v jeho světle se mohu přiblížit také já, Jan, k lidskému duchu ve hmotě, neboť mé cesty s ním nejsou od Ježíšovy smrti na zemi spojeny. Když jsem vystoupil na Patmos, do věčné záře mého domova, tonul Efesus v zármutku a duchové plakali.

ŽE JÁ, Jan, mám vydat lidstvu svědectví o velkých tajemstvích stvoření, mi kdysi řekl Ježíš Kristus na své pozemské pouti. Můj duch nevěděl v pozemském těle nic o starém vědění, které přijal nad pozdějším stvořením.

Cítil jenom, že je úzce spjat se Synem Božím Ježíšem, a nikdy to nemohl pochopit. Protože jsem však měl rozum jako rozum dítěte, nechal jsem se vést jen touto velikou láskou, která mě zcela naplňovala.

Když jsem našel Světlo světa, jak bych kdy mohl tohoto Světla opět zanechat nebo je nehledat celou svou silou?

Jakmile mi to Ježíš sdělil, můj duch to sice přijal a uchoval to v sobě, ale já sám jsem to nechápal. Teprve když ze mne bylo sňato pozemské břemeno a opět jsem pobýval v modrozlatém světle věčného domova, když jsem pozoroval změny času ve hmotě a sledoval velký pohyb věčnosti valící se stále stejně dál, dověděl se můj duch všechno, co prožil a v dobách krátkého, bolestného snu zapomněl.

Jako dítě, a přesto starý a vědoucí klečel můj duch u nohou Syna Božího Ježíše a ten mu zjevil, jaké budou další cesty Boží vůle. A můj duch pohlédl do Božího světla, do jeho jasu plného milosti a Pravdy.

JEDNOU z částí kruhů stvoření, která je nyní pro lidského ducha nejdůležitější, protože v době soudu tam byl poslán Pán, je Efesus!

Proto také lze lidskému duchu nejsnadněji vysvětlit působení bytostných pomocníků, kteří jsou určeni pro Efesus a především pro Zemi.

Když čtenáři poznají a pochopí působení těchto malých a nejmenších bytostných pomocníků, bude možné rozšířit rozhled a seznámit je s činností bytostných pomocníků i ve vzdálenějších částech světa.

Z VĚČNÝCH zahrad se rozlévá a line dolů zářivé světlo. Celé zvučící proudí v mohutných vlnách ke hmotnosti.

NA PAHORKU poblíž šumících lesů stála vzpřímená světlá postava. Byl to bytostný nebo člověk, kdo tady ostražitě vyhlížel do dálky?

U jeho nohou, ovinutých měkkou kůží téměř bez srsti, tiše bublal malý, svěží pramen. Zdálo se, že téměř neoblečená postava, která si pouze přehodila přes ramena světlou huňatou kožešinu a ovinula si ji kolem boků, je jasně bílá. Měla svalnaté a silné paže, ale právě tak bílé jako krk, takže se odrážely od huňaté kožešiny. Světlé, kadeřavé vlasy svázané bílým koženým páskem jí spadaly až na ramena. Na pásu z mušlí visel velký roh.

Po obloze se honily mraky, a proto se osvětlení krajiny neustále měnilo. Chvílemi dopadlo plné sluneční světlo i na jasný, odvážný obličej nehybně naslouchajícího muže.

Náhle ze stínu stromů vyrazilo pružnými skoky stádo gazel. Muž hbitě uchopil své kopí, jehož hrot vytvořil z dovedně vybroušené mušle.

Vší silou jím vrhl – a složilo se první zvíře ze stáda.

Světlovlasý muž se rychle rozběhl po zvlněném terénu, který ho dělil od kořisti. Nejdřív zjistil, jestli je zvíře mrtvé, aby zbytečně netrpělo.

Svázal běhy štíhlé gazely pevným střevem, jež si opatřil z jiného zvířete, rozmáchl se a přehodil si ji přes silná ramena. Pak se dlouhými pružnými kroky vydal napříč krajinou po měkkém, vlhkém trávníku, který se stříbřitě modře leskl.

Za lesem vystoupil na pahorek. Nikde nebyla cesta, dokonce ani úzká pěšinka, ale přesto se neodchýlil od směru pochodu.

V dálce táhla do hustších lesů početná stáda velkých, černých, rohatých zvířat. Jejich bučení chvílemi doléhalo až k uších tichého, zamyšleného poutníka. Byla to zřejmě obrovská zvířata, která se spolu se svými kravami a telaty vydala na cestu dál od napajedla.

Když muž dorazil na nejvyšší místo podlouhlého pahorku, zadíval se do široké kotliny. Vypadala jako dno vyhaslého a zasypaného, velmi nízkého kráteru. Po tomto kraji, který světlí pomocníci poskytli malé skupině lidí jako domov, se míhaly jasné sluneční paprsky.

Zespodu ho zdravily světlé, bělavě se třpytící chaty kulovitého tvaru. V jednom z těch maličkých příbytků planul oheň jeho krbu a otvorem ve stropě se linul řídký kouř. Holda byla ještě vzhůru a čekala na něho, aby mu připravila večeři.

Když pomyslel na Holdu, přelétl po jeho přísné, krásné tváři úsměv. Měl smělé čelo a světlou hlavu nesl hrdě vzpřímenou. Svýma modrýma očima se díval na svět volně a prostě, upřímně a jasně. Tak jako vlny na moři byly jeho oči někdy jasné a plné lesku, a pak zase tmavé a bezedné. Zrcadlil se v nich čistý duch, který se neobtížený učil přijímat Boží dary, prostý a naprosto bdělý.

Naplnil ho hluboký dík, když si vzpomněl na ženu, jež ho očekávala, a také na dary z ruky Světlého Otce, které jim bytostní ukazovali, aby je využívali. Viděl všechny bytostné, miloval je a mluvil k nim, ne sice hlasem svých úst, ale štěstím a bolestí, díkem a starostí svého srdce. Rozuměli, naslouchali a odpovídali svým způsobem.

Listoval tak v knize zalité světlem, kterou nenapsala a nesvázala lidská ruka. Četl v knize života, kterou mu ukazovali bytostní a jejíž řeči rozuměl. V darech přírody poznával Slovo Boží.

Ten, kdo to prožíval, byl Jan, který poprvé vstoupil do hmotnosti země a měl pozemské jméno „Hjalfdar“.

HJALFDAR stál dlouho zamyšleně na výšině. Jasnou oblohu zastíral hluboký soumrak. Nesmírně vysoko, až to Hjalfdarovi připadalo nepochopitelné, stála hvězda. Když dlouho hleděl vzhůru, měl dojem, jako by se celá obloha otáčela jako modrá skleněná kupole se všemi ostatními hvězdami i s místem, kde stál, kolem tohoto světlého bodu. Zdálo se, že bod je nekonečně daleko, mimo svět. Hjalfdar si myslel, že krajina, kde žije, plave jako plochá deska na nekonečném moři. Ze svých loveckých výprav však věděl, že tento krásný rodný kraj obklopuje ze tří stran voda. Na čtvrté straně, kde se země táhla dál a dál, zatím nedorazil k moři, a proto předpokládal, že tato země je velmi rozlehlá.

Ve vnitrozemí se stavěly do cesty různé překážky. Především tam bylo území, kde se na mnoha místech daly pozorovat ohnivé výbuchy. Občas se s duněním chvěla celá země, moře vrhalo na břeh vysoké vlny a nad zemí se hnala žhavá bouře. Zvířata i lidé se proto polekali a prchali.

Ve vzduchu pak tančili plamenní duchové a rudé výpary mihotavě zastíraly slunce, měsíc i hvězdy. Vypadalo to velmi strašidelně a lidé si šeptali o velkém boji světlých, kteří svou mocí řídili podle vůle Světlého Otce zemi i moře.

Připadalo jim pak, že hoří svět. Ve spojení se vším bytostným stále více vyciťovali velkou moc těchto sil přírody. Neustále byli bdělí, zejména Hjalfdar uměl podle znamení, která mu dávali bytostní prostřednictvím mnoha zvířat nebo prostřednictvím světla a stínu, vůní travin, intenzitou vlhkosti, větrem a pískem, určit na dny, dokonce často na dlouhé měsíce dopředu, kdy a kde by k takovým výbuchům mohlo dojít. Pak věděl, jak se má zásobit potravou, a mluvil o tom s ostatními lidmi, kteří byli stejně jako on lovci a rybáři.

Díky vedení bytostných také přišli na to, jak si postavit obydlí. Při velmi špatném počasí jim poskytovala ochranu.

Dříve se, když se strhla bouře, choulili jako plachá zvířata pod kožešinami a prosili své světlé pomocníky o radu a útěchu. Bystrým zrakem a s napjatými nervy vyhlíželi ven do vířivého reje živlů a neviděli nic než prach, který kolem nich vířil osvětlen červenavou září.

Jednoho dne však Hjalfdar vylezl spolu s jedním ze svých bratrů zpod kožešin, které jim poskytovaly ochranu, protože už nemohl snést, jak děti pláčou a ženy se chvějí.

Probíjeli se bouří, aby našli přístřeší, nějaký strom, dolík nebo kopec, který by je ochránil. Náhle zpozorovali nevelké, šedivé ptáky, jak úzkostlivě, ale obratně poletují nízko nad zemí. Sbírali různá jemná vlákna, kousky pórovitého popela a jílu. A v nitru mužů se ozval jakýsi hlas:

„Dělejte to jako tito ptáci. Jděte za nimi a sledujte, co provádějí!“

Vydali se proto za ptáky tam, kam odlétli, a nedaleko objevili ve hřbetu táhlého pahorku zvláštní bělošedé útvary přilepené na zemi.

Vypadaly jako nehybné koule, nahoře trochu zašpičatělé. Bylo jich zde nespočet. Mezi těmito bílými kopečky poletovali rychle a s křikem ptáci podobní sovám.

Oba bratři přistoupili blíž a zjistili, že je staví tito ptáci. Jednu ze staveb si důkladně prohlédli, dávali si ale dobrý pozor, aby ji nezničili. Příliš dobře znali následky, které by je postihly za takový prohřešek proti přírodě, protože viděli děje, jež při tom jemnohmotně probíhají kolem nich a mají na ně vliv. Vyciťovali každé nesprávné jednání jako břemeno těžké jako velký kámen a po krátké době zažívali zpětný účinek ze světa bytostných. Nebylo možné, aby se nedostavil, neboť jej způsobila vyzařování, která sami vyvolali.

„Jestliže se chcete vyvarovat úrazu a utrpení, buďte vždy bdělí,“ naučil je jejich otec. A tak to věděl Hjalfdar sám a vyzkoušel to.

„Žádnému tvoru Otce všehomíra nesmíš způsobit kvůli vlastnímu prospěchu utrpení!“ sdělil mu zářící bytostný, který se mu často zjevoval.

To nebylo v boji s přírodou vždy snadné. V té době se už neodvažoval chytit nějaké zvíře, protože v pasti trpělo. A přece směl, ba měl zabíjet. Světlý pomocník mu totiž řekl:

„Máš se živit zvířaty lesů, vod a pastvin, neboť jsou čistá. Máš se živit i ptáky, kteří nepožírají zdechliny. Své tělo máš vyživovat dobře, ne však v přemíře. Smíš vítězit nad tím, co je slabší, ale nesmíš je trápit. Zachovej své myšlení čisté, pak zůstanou čisté i tvé činy!“

Tato slova světlého oznámil Hjalfdar všem příslušníkům kmene, protože to pro ně byl první a nejnutnější životní zákon.

Světlí přátelé pomáhali ve všem. S neomylnou jistotou je přiváděli na místa, kde se vyskytovaly správný jíl, správné větve, traviny a stébla, aby bylo možné postavit chýše pro lidi, které by poskytovaly ochranu před nepohodou. Dovední malí stavitelé přesně ukazovali, jak je nutné provést stavbu od základu. Muži pouze museli pozorně sledovat jejich činnost.

Jak skvěle se lidský duch vpravoval do zákonů přírody! V radostném tvoření vznikly brzy chýše s okrouhlým otvorem sloužícím jako vchod a s dalším pro odvod kouře z ohně. Uprostřed chýše muži vyhloubili malé ohniště a vymazali je bahnem z moře. Tímto způsobem připravili místo pro zlatý plamen, který přinesli z ohnivých jezer a dávali na něj pozor.

Na tyči potom nad ohněm opékali maso, velké množství ovoce ale pekli ve žhavém popelu. Tak se živili v chladnější době, kdy bylo víc tmy.

Okrouhlý vnitřní prostor zdobily kožešiny a obyvatelé si z nich připravovali také lůžko. K jejich prvním nástrojům patřily mušle, které vybrousili pomocí ostrých kamenů podobných vápenci. Používali je také jako vrhací střely a sečné zbraně.

Do slupek velkého ovoce nabírali čerstvou vodu. Podobalo se dnešním dýním, rostlo ale na vysokých, hustých keřích podobných limbám, jichž bylo vždy více pohromadě. Tyto slupky připomínající džbány a mísy představovaly vedle kopí s hroty z mušlí a zbraní mužů jediné ozdoby.

Měli různé zbraně: kopí, mlaty, sekery a nože.

Ženy sedávaly většinou před svými chýšemi, kterým říkaly bouda. Byly tiché a přísné. Světlé vlasy měly mnohem delší než muži a v týlu si je svazovaly rostlinnými vlákny.

Na hrubě sestavených rámech připevněných na kůlech pletly sítě na chytání ryb. V potocích lidé chytali ryby rukama. V moři však napnuli sítě a čekali na chvíli, kdy Njördhr, pán moře, požene své bílé mořské koně k pobřeží. Se hřmícím hukotem pak přicházel příliv a zaplavoval drsné vápencové pobřeží až daleko do vlhkých lučin.

Tak se za vedení bytostných toto pobřeží stalo pro lidi jejich domovem. Zůstali zde, stavěli si chýše a zanedlouho vznikla malá osada. Měla příznivou polohu pro lidi, protože na severozápadní straně nebyli daleko od moře, které vysílalo svůj svěží chlad a zadržovalo dým a páru táhnoucí sem často v dlouhých cárech z ohnivých jezer na jihovýchodě.

Na východě se rozprostíraly zelené pláně s mírnými pahorky a vyhaslými krátery, porostlé krátkými, šťavnatými druhy travin a mechů. Vyvěrala tam průzračná, sladká voda a s bubláním odtékala úzkými koryty potoků směřujících napříč krajinou do moře. Na březích potoků se zvláště dařilo šťavnatým rostlinám s bujnými listy.

Když se lidé vypravili dál na východ, dorazili do nízkých, ale hustých lesů, kde rostly zejména kapradiny a zvláštní stromy podobné přesličkám. Ve vysokých lesích se čile proháněla zvířata všech druhů a nikdy se z nich nevzdalovala. Byla úzce spjatá se svým okolím, které jim poskytovalo všechno, co bylo potřeba k životu.

Aby lovci získali huňaté a měkké kožešiny, museli procházet těmito lesy a to nebylo úplně snadné.

Jednoho dne se vydal opět na výpravu i Hjalfdar se dvěma lovci. Muže vábila zdánlivě pevná, zelená půda. Razili si cestu pokud možno neslyšně, protože i nejmenší hluk vyrušil plachá zvířata, která tam ležela v hlubokém úkrytu.

Zelená půda ale byla často jen tenkým povlakem na jemném pletivu zakrývajícím tiché, nehybné vody. Z nich se občas neočekávaně vynořila velká šedozelená hlava pokrytá kresbou listů nebo mechovitého pletiva. Kulatýma, strnulýma, zlatýma očima, zasazenýma v široce zploštělé hlavě se strašlivě rozevřenou tlamou, se zvíře zadívalo na muže pronikající lesem, kteří často stanuli náhle před ním. Pak ze sebe vyrazilo hlasitý řev a se žbluňkáním a prskáním zmizelo pod pokrývkou bažiny. Nebylo zlé, spíš plaché.

Pokud měli lovci štěstí, vylezlo nedaleko od nich z vody a proniklo do husté lesní houštiny. Tak jim ukázalo a upravilo bezpečnou cestu.

Zvíře bylo na pohled ošklivé. Jeho nemotorné tělo spočívalo na čtyřech krátkých nohách s ploskými chodidly. Na dlouhém, mírně zahnutém krku mělo posazenou podlouhlou, ale přesto širokou, neforemnou, ošklivou hlavu s malýma ušima.

Při chůzi zvíře rvalo z divoce se vlnících stromů větve a podupalo všechno, co mu přišlo do cesty. Vrcholky stromů jen o trochu převyšovaly jeho hlavu.

Omamující dusno a výpary jedovatých rostlin, vyčnívajících na vysokých vodnatých stoncích z bažiny, ztěžovaly dýchání. Tyto lesy a svěží pásma pahorků, kde si Hjalfdarův kmen stavěl chýše, se velmi lišily.

Lidé zatím nepronikli k lesům dál na severovýchodě v sousedství této bažinaté oblasti. Vypadalo to tam, jako by pohybem země vznikly vrásy a stupně. Pokrývaly je husté borové lesíky. Na horní hranici lesa se vyskytovaly malé, zakrslé druhy stromů, jaké dnes již nejsou známé.

Nad výšinami podobnými malé náhorní rovině táhly na severovýchodě šedivé cáry mlh. Zvláštní tuhá půda se shlukovala do hrud. Když na ně někdo narazil nohou, kutálely se z kopce dolů a drolily se.

Půdu pokrývalo suché jehličí a v úžlabinách pásma pahorků bylo vidět jeskyně zahloubené do hlinitých, drobivých vrstev. Směrem dál na severovýchod vedla cesta do mlhy.

Začaly vanout drsné, studené a vlhké větry a třem lovcům hrozily stále hlubší, hustší a pochmurnější lesy. Lovci ale postupovali tiše a odvážně, s nezlomnou vůlí vpřed a číhali na kořist.

Pod zemí se ozvalo tlumené mručení. Proto se zastavili, zbystřili sluch, takže ihned zachytil i nejtišší zvuky, a napjatě naslouchali. V určité vzdálenosti od sebe se mlčky posadili. Tiše seděli a čekali, nezaslechli však nic než tiché mručení v zemi. Hjalfdar vstal a jakoby veden neviditelnou rukou popošel o kousek tam a zase zpátky, pustil se napříč celým prostorem a nakonec jej celý obešel. Tušil, že tady se vyskytuje jeskyně zvířete.

Nakonec označil hrotem svého kopí místo, kde měli kopat.

Muži vyhloubili lopatami velkou jámu. Z velkých jeleních parohů, které přiostřili, totiž vyráběli doma rýče a lopaty a díky svým silným pažím s nimi obratně zacházeli.

Teď pracovali mlčky, aby plaché zvíře nevyplašili. Pomáhající ruce jim to usnadňovaly. Z hlíny se smály malé obličeje. Mužíčci, jimž obličeje patřily, horlivě poskakovali kolem. Rukama vedli hroty rýčů a ukazovali místa, kde bylo nutné zarýt. Když muži narazili na odpor, mužíčci vesele volali:

„To je kořen stromu, jen dál, drží klenbu brlohu. Brzy to dokážete.“

Hjalfdar rozuměl slovu za slovem z toho, co maličcí říkali. Měl radost, že se ukázali. Ostatní muži se horlivě zabývali sami sebou a svou prací, takže z toho mnoho neviděli.

„Je to černý jeskynní medvěd,“ vykládal jeden z mužíčků, „téměř tak velký jako ty. Jeho hustá kožešina je nádherná. Je ještě mladý, má teprve dva roky, a už je tak velký. Když to tak půjde dál, přerostou tito divocí huňáči ještě les.“

Jako by medvěd zpozoroval, že se mluví o něm, zaznělo ze země tlumeně jeho mručení. Malý bytostný přicupital k Hjalfdarovi a ukázal na jeho ruku.

„Dávej si dnes pozor, aby tvá ruka neutrpěla škodu! Kolem ní se spřádají neblahá vlákna. Nějaké zvíře jí asi zbytečně trpělo. Nedbal jsi na některé přikázání Otce všehomíra?“

Hjalfdar se zarazil. Vážně a zamyšleně hleděl na svou pravou ruku.

„Nevím, jestli jsem pochybil,“ prohodil jakoby sám k sobě. „Často se to dozvíme teprve tehdy, až když na nás dopadnou zpětné účinky. Nedávno jsem hodil své kopí po kytovci, a místo toho zasáhlo bílou holubici. Myslel jsem si, že je holubice mrtvá, ale zvedla se a zaběhla mezi skaliska.“

„Ano, a tam zemřela, protože jsi nebyl opatrný,“ zašeptal varovně a vyčítavě jakýsi hlásek vedle něho. „Bílá vlna tě proto haní.“

„Bílá vlna!“

Tak se jmenovala jedna z tančících dcer Njördhra, mořská panna, která obetkala jeho ruku vlákny.

„Jak mohu odčinit nedopatření, jehož jsem se dopustil?“

„Odčiníš je ještě dřív, než by sis pomyslel,“ ozval se jasný hlas. „Vezmi si proto tento list z bahenního stromu. Až budeš poraněný, přivaž si jej!“

Opět bytostní poučili lidského ducha. Pro Hjalfdara to byla novina, že by listy mohly být dobré na nemocná místa. Zachoval se podle rady a list si schoval.

Zatím muži dokončili hloubení příkopu, který na jedné straně sahal k jeskyni medvěda. Do příkopu položili velkou větev potřenou medem a zakryli jej větvemi. Nahoře nad jeskyní odházeli vrstvu zeminy a potom si všichni tři lehli na zem a poslouchali.

Netrvalo dlouho a uslyšeli, jak medvěd čenichá a prohledává jeskyni.

„Čichá med,“ zašeptal mužíček, který seděl před Hjalfdarem a napjatě se díval dovnitř.

Pak se z jeskyně ozvalo zuřivé bručení a škrábání a bylo vidět, jak se zvíře drápe do příkopu.

„Musíte vystihnout pravý okamžik, až strčí hlavu do léčky a bude lízat med! Potom prorazíte shora otvor do jeskyně a svážete ho. Já skočím skrze větve do jámy a udeřím ho do hlavy,“ dával Hjalfdar pokyny mužům.

Už mnohokrát se mu podařila tato namáhavá, zdlouhavá a nebezpečná práce. Neměl obavy.

„Musíš být vždy odvážný a stále důvěřovat Světlému Otci,“ učíval ho otec a světlý pomocník mu často říkal: „Nevysílej do světa strach, pak tě strach nebude moci dostihnout!“

Proto se chránil před bázní. Stále znovu se díval na svou ruku a viděl, že na ní ještě pevně visí šedivá vlákna.

Nastal okamžik nejvyššího napětí. Uslyšeli medvěda, jak líže sladký med a občerstvuje se jím. Oba společníci vysekali sekerami průchod do jeskyně, která nebyla hluboko pod zemí, a dostali se medvědovi do zad.

Před jeho čenich seskočil zelenou spletí větví Hjalfdar s napřaženým mlatem a silným úderem zasáhl medvědí lebku. Medvěd ještě vzhlédl hasnoucím zrakem a jeho oči byly rudé jako oheň. Potom však napřáhl mohutnou tlapu k odvetné ráně a ostře sekl svými drápy Hjalfdara do pravé ruky. Proudila mu z ní krev a krev crčela i z medvědova čenichu.

„Bílá vlno, měla jsi ráda svou holubici!“ zasmál se Hjalfdar a ovázal si kolem ruky list obrovského bahenního stromu. „Děkuji ti, malý duchu země, za tvou dobrou radu,“ pronesl tiše.

Pak pomohl druhům vyprostit medvěda. Svázali ho dlouhým lanem upleteným z rostlinných vláken a zavěsili na rovný kus kořene, který namáhavě vyrvali ze země.

Nastala hluboká noc. Mezi stíny vysokých stromů prosvítalo červenavé světlo měsíce a bledá Polárka.

Hjalfdar proslovil svou modlitbu ke Světlu.

ZATÍMCO se Hjalfdarova ruka hojila, měl on sám mnoho času na přemýšlení. Na prostranství před svou chýší se zabýval menšími, lehčími pracemi. Holda se horlivě snažila mu pomáhat, protože ho ruka, kterou poranil medvěd, ještě bolela.

Hjalfdar nebyl zvyklý takto vězet tiše doma, měl v krvi toulání. Bylo však také dobré podívat se tady jednou, jestli všechno probíhá správně. Jeho čilý, neúnavný duch chtěl neustále postupovat vpřed a nestrpěl zastavení. Svým bdělým, bystrým zrakem dohlédl Hjalfdar všude až na samý základ, a kde nic neviděl, tam mu to ukázali malí bytostní.

Přišel čas, kdy muži, kteří dříve pracovali společně a jako rovný s rovným, v něm začali vidět vzor.

„Tak, jak pracuje Hjalfdar, je to nejlepší. Tak, jak loví, naplňuje nejčistěji zákon. Tak, jak používá zbraně, jak rozděluje kořist i jak uctívá světlé, je to správně a dobře.“

On sám o tom nevěděl a nesnažil se vystupovat do popředí, ale pobýval mezi nimi, neboť nejlépe mohl sloužit společně s nimi. Ano, to bylo ono: chtěl sloužit! Proto také směřoval k tomu, aby se stal vládcem!

Ovládal sám sebe. Napomáhaly mu k tomu život, láska k ženě a k dětem. Pomáhala mu nevypočitatelná moc živlů, pomáhal mu boj se silnými a vítězství nad slabšími tvory. Pomáhaly mu starost, nouze, radost i požehnání.

Nejvíc mu ale pomáhali světlí a bytostní. Byli vždy nablízku, když je hledal, vždy uměli poradit, když se jich na něco zeptal. To všechno ho ve dnech nuceného odpočinku míjelo. Přicházeli k němu však lidé se žádostí o radu, všem při práci chyběl. A vždy dokázal poradit s láskou, která v něm byla.

„Jak je to krásné, Hjalfdare, že zase jednou sedíš u krbu,“ přiznala Holda. „Mám z toho radost. Když pozoruješ věci svým jasným zrakem, připadá mi, jako by práce ubíhala mnohem rychleji. Všichni ve tvém okolí, dokonce i děti, touží udělat pro tebe něco dobrého.“

Měla pravdu. Hjalfdara vyhledávali chlapci různého věku. Využívali čas, kdy se ho mohli ptát, a učili se vyrábět zbraně, jak ho to naučili pomocníci.

Uměl při tom krásně vyprávět: jak ho dovedli na místa, kde se mu naskytla příležitost na to přijít, vyprávěl o boji se statným jelenem, jehož zabil mlatem, aby získal jeho kůži a parohy. Z rozložitých parohů pak vytvořil první nástroje.

Zmínil se o tom, jak bylo namáhavé brousit je na měkkém, písečném podkladě, dokud ho nezavolala jedna z mořských žen na útesy, kde visely mušle hrající všemi barvami. Naučil chlapce používat nástroje při výrobě nářadí, při úpravě kožešin a kůží i při zhotovování řemenů. Pak ale před jeho duchem náhle stanul světlý, ukázal na chlapce a dal mu pokyn:

„Nauč je také zacházet se zbraněmi a pověz jim, kdy je má muž použít podle slov našeho Pána!“

Hjalfdar naslouchal jako okouzlený. Mluvil k němu totiž světlý ve stříbrolesklé zbroji, který byl zářivější než bytostný Heimdal. Na ramena mu spadaly plavé kadeře, měl zářící oči a bílý obličej.

„Veď mládež. Až dospěje, budeš potřebovat muže, abys pomocí nich svědčil o Světlém Otci, protože Světlý Otec stvořil mnoho kmenů. Uložil ti mnoho povinností, ale v jeho světle budeš vítězit. Připrav si své pomocníky a nauč je ctít Věčného!“

Hjalfdar se nechtěl dovědět víc. Řekl si zcela prostě: Každý den přináší nové povinnosti, takže všechno radostně přijmu. Do čeho se pustím ve vůli Věčného, to se bude v jeho vůli dařit. A s láskou a radostí sledoval skupinku mladých mužů.

Začal je vyučovat. Nejdříve každého z nich zavolal jménem. Potom se postavili do řady podle velikosti a Hjalfdar si prohlížel jejich postavy. Byli vysocí a štíhlí jako mladé stromky, osmahlí sluncem, větrem, mořskou pěnou i horkým pískem.

Krátké kožešiny, které měli na sobě, jim visely jako zástěrky až ke kolenům. Když si hrávali poblíž chýší, měli bosé nohy, jestliže ale šli na útesy, připevnili si pomocí řemínků k nohám malé kousky kůže. Také ty je naučili bytostní vytahovat a vyklepávat.

Od moře vál svěží vítr a načechrával chlapcům dlouhé kadeřavé vlasy. Zářícíma očima hleděli s očekáváním na velkého Hjalfdara, který vedl jejich kmen. Milovali ho jako otce.

Oznámil jim, že s nimi chce denně cvičit a učit je zacházet se zbraněmi i s nářadím.

Svůj souhlas projevili pískotem a jásavým „hola hej!“ Obklopili svého staršího přítele a skákali kolem něho.

Když nastal večer a na obloze i po zemi se míhaly tmavomodré stíny, pronikal do klidu kolem chat hukot moře. Jakmile umlkly hlasy zvířat a neozývalo se už třepetání křídel ptáků poletujících ve velkých hejnech ani jejich švitoření, zaznělo chvílemi z lesů troubení jelena nebo bručení medvěda.

Všichni, mladí i staří, se shromáždili kolem Hjalfdarovy chýše a prosili, aby jim vyprávěl. Hjalfdar jim vykládal o dobrodružstvích se zvířaty a radil se s nimi, kdy by se měli vydat na lov a jak jej provést.

Někdy se rozhovořil také o tom, jak pozoroval zvířata i květiny a jak ho jeho pozorování, potvrzená rozmanitými zkušenostmi, poučila o proudění vzduchu, o dešti nebo o slunci. Zmínil se o tom, jak v klíčení přírody současně stále znovu poznává působící bytostné a rozumí tomu, co mu říkají. Ve všech proudech sil, ve všech přirozených konečných účincích nacházel znovu a znovu moudré zákony, které platily i pro život lidí. V těchto hodinách sestupoval shora světlý a zvuk jeho hlasu naplňoval Hjalfdarovu duši.

Bez dechu mu naslouchali velcí i malí a také ženy, které sedávaly v samostatné skupince opodál. Na konci těchto slavnostních večerních hodin byla vždy pronesena modlitba, dík Světlému Otci, který nade vším trůní.

Hjalfdar mohl svýma jasnýma očima proniknout do duší posluchačů a věděl potom, jak to s nimi právě vypadá. Neříkal jim to ale, zejména ne tehdy, když se prohřešili. Přesto jim pak pomohl radou nebo slovem, kde a jak to bylo nutné.

Zaséval a sázel, stále budoval a nikdy nebral nikomu odvahu, ani nelaskavým slovem neotřásal jeho důvěrou. Nikdy nebyl bez lásky, ale ani nebyl slabý nebo měkký. Takové vlastnosti tito lidé vůbec neznali. Byli přirození, otevření pro život a schopní působit spolu s vyššími sférami, takže se nedokázali chovat jakýmkoliv způsobem nepřirozeně.

Také v tom a ve všem, co se týkalo působení a vedení světlých a pomocníků, měl Hjalfdar nejvíce jasno a věděl toho nejvíc. Často se pak zdálo, jako by z něho mluvil sám světlý.

Jeho ruka se rychle uzdravila, listy obrovského bahenního stromu jí pomohly. Byla jasná, zbavená všech kalných vláken a Hjalfdar ji mohl opět používat.

„Vydej se prozkoumávat kraj a nezapomeň vzdělávat mladé muže. Rozděl je podle věku, velikosti a síly a vychovávej je pomalu a trpělivě. Vzpomeň si na své mládí a využívej dary svých pomocníků,“ dostal radu.

Mladí muži začali bděle vnímat svět kolem sebe a vyvíjet horlivou činnost, protože vlohy k tomu již spočívaly v nich. Od rána do večera se intenzivně něčím zabývali.

V době, kdy Hjalfdar pobýval doma, se Holda naučila mnoha věcem. Teprve teď, kdy zase trávila své dny osaměle, si uvědomila, jaký prospěch z toho měla. Její obzor se rozšířil a vykonávala práci s bdělou vůlí a živým duchem. Otevřeným zrakem viděla do věcí i do lidí. Péče o nemocnou ruku v ní probudila nový smysl.

Kde bylo nutné vyhojit nějakou ránu, kde se poranilo dítě nebo zvíře, tam se s láskou ujala ošetřování. Kolem ní se rozvíjel čilý život z působících vláken, která směl Hjalfdar vidět. Jako jemné obrazy se ve svých světlých záhalech ukazovaly formy jemných rostlin a květin, které měla používat pro nemocné. Ještě o tom nevěděla, protože bytostní jí zakryli oči jemným závojem.

Často pociťovala silné nutkání, které dříve neznala, opustit boudu a okruh chýší a stejně jako muži něco hledat. Plaše to vyslovila před Hjalfdarem. Jeho zářící oči jí dodaly odvahu.

„Jen běž, kam tě to táhne, Holdo,“ souhlasil s radostí. „Kdo hledá, ten najde!“

Velká děvčata mohla ve třech snadno vykonávat za veselého povídání a zpěvu mnoho hodin Holdinu práci.

Holda zamířila poprvé po Hjalfdarově boku na pobřeží.

„Holdo, musíš se nejdřív rozhlížet a pozorovat krajinu a také zvířata, která se tady pasou, i to, jak se chovají. Kdo chce opustit svůj domov, musí najít cestu i potmě a znát zvuky přírody jako tep vlastního srdce. Potom se mu otevřou prameny jejích tajemství a uvidí pomocníky i světlé.“

Při chůzi naslouchala zvláštnímu zpěvu vln, které jako by něco říkaly. Nad travinami tence hvízdal vítr. Ptáci pronikavě křičeli a s rozepjatými blýskavými křídly stoupali na vlnách větru vzhůru k modré obloze. Pak se zase houpali na pěnících se vlnách.

Náhle se Holda zastavila.

„Tamhle na pobřeží je krásně, Hjalfdare, teď už ale vím, kam se mám obrátit. Připadá mi, že se musím vydat směrem do vnitrozemí. Ovšem ne tam, kde z kotlin vystupují jemné obláčky a páry, ale k močálům.“

NAD MOČÁLY se tetelil vzduch. Holda je s oblibou navštěvovala. Chodila tam sama. Těšilo ji, jak na šťavnatých mechovištích všechno bohatě roste a zelená se.

Jako jemné závoje a pavučiny se brzy ráno rozprostírala jemná rosa na bezpočtu nesmírně jemných travin a rostlin, kolem nichž lidé dosud přecházeli bez povšimnutí. Zářily ve všech barvách slunce a téměř ji oslňovaly.

Zářivá a třpytivá jako světelné paprsky, které se jemně lámaly v kapkách pokrývajících vlhké porosty, byla také stříbrná vlákna, jimiž něžní elfové opřádali Holdu.

Často se zdálo, že shora spadla světelná jiskra přímo před ni. Když pak sklonila hlavu, zasvítila nějaká šťavnatá bylinka zvlášť jasně, jako by byla na tomto místě jediná důležitá. Když se Holda sehnula a jen zlehka se jí dotkla rukou, hned přesně věděla, k čemu vyrostla a proč jí pomocníci dali tuto bylinku do ruky.

Mezi rostlinami, jež měli jíst hlavně jako příkrm k masu, ale rostly i jedovaté rostliny. Utkaly kolem sebe věnec záření, který se už na první pohled naprosto lišil od vyzařování jedlých rostlin. Na této půdě, jež se při chůzi lehce pohoupávala, denně objevovala nový, pučící život. Nad krajem se rozprostírala vlhká vrstva vzduchu teplá jako v létě a jako jemné závoje tlačila omamné vůně bahenních rostlin dolů.

Nad zemí poletoval hmyz a přenášel pyl z květu na květ. Bylo možné pozorovat zvířata, jaká zatím nespatřil ani Hjalfdar svým bystrým zrakem. Nad bažinatými vodami, které se ztrácely v lesní houštině, poletovaly černé ještěrky s červenými skvrnami a malými křídly. V hlubinách to crčelo a klokotalo. Na povrchu se tvořily bublající potůčky, obklopené šťavnatými rostlinami.

Jakmile z hlubin proniklo tiché dunění a mezi rostlinami vystupovaly teplé páry, zachvátila tvory úzkost. Náhle umlklo švitoření, bahenní ptáci s vysokýma nohama přestali pískat – zdálo se, že močál naslouchá. Holda v takových chvílích ihned věděla, že se děje cosi zvláštního.

Jednoho dne se ale ozvalo dunění ještě dál, kde po modrém obzoru táhly žhavé páry a mlžné závoje stoupající z ohnivých jezer. Holdě připadalo, že se celou přírodou šíří slabé chvění. Ptáci přestali poletovat a jen hejna vodních ptáků zaletěla k moři a s vřískotem se ukryla v útesech. Pobřeží omývaly jemné vlnky. Potoky, které se vlévaly do moře, unášely kalné vločky bahna a stoupaly z nich kovově skelné výpary.

Holda už nevydržela v močálu. Neměla ještě své nádoby plné, ale přesto zanechala vonících rostlin a spěchala po vlnících se lučinách nazpět.

S hukotem se blížilo hejno draků zastiňující oblohu. Draci měli na hlavách mohutné výrůstky, které vypadaly jako hřebeny nebo koruny. Jejich křídla kovově řinčela. Drápy na strašlivých nohou natahovali dolů, aby za letu sebrali ze země nějaké zvíře. Jejich oči sálaly narudle zlatě a tělo se lesklo namodrale jako ocel. Kapradiny v lesích, nad nimiž draci letěli, se nakláněly pod vířivým proudem vzduchu.

Z mraků vyhlížely obličeje bytostných, kteří si dávali varovná znamení. Všechno překrývala pokrývka dusných výparů a země se otřásala. Vznikaly trhliny a rozsedliny a z bažin vystupovaly bubliny.

Z velké dálky se ozýval Hjalfdarův roh. Holda pospíchala k chýším.

Z jihovýchodu sem vál horký vítr. Rozruch v přírodě se stupňoval. Hrozivě se zvedla tmavá, žhavá mračna prachu. Vzduch byl plný dusivého dýmu, který sem hnal vítr. U země také vířily písek, prach a vápenec. Všechno poletovalo ve vzduchu a drolilo se na pórovité malé kousky. Výpary braly lidem dech.

Hjalfdar stál na návrší. Jeho odvážný obličej planul v mihotavém červeném světle, které se začalo míhat po obloze a osvětlovalo i světlou křídovou půdu, na níž stál.

Stále znovu troubil na roh a vítr roznášel zvuk rohu široko daleko.

Ze všech stran se blížili k osadě lidé. Muži a mladíci rychle přibíhali od moře se svými vrhacími zbraněmi. Bylo na nich poznat, že prošli Hjalfdarovou výchovou. Svůj klid přenesl na ně: přes největší spěch a napjatou pozornost bylo vidět, že se ovládají.

V čele běžel Hjalfdarův nejstarší syn, podobný postavou a obratností otci. Jeho tvář zářila čistou dětskostí. V ruce držel kopí jako obratný lovec.

Hjalfdar měl radost. Věděli o nebezpečí, neběželi však k matce, ale hledali jeho a chtěli chránit, bdít a sloužit. Vycházela z nich, i když nevyslovená, jednomyslná vůle k činu v nebezpečí, které si jako bdělé děti přírody dobře uvědomovali.

V dálce svítily Holdiny bělošedé šaty. Došla k chýším a dávala Hjalfdarovi rukama znamení.

„Chráním děti, nemocné a zvířata!“ mělo znamení význam. Hjalfdar si je uměl vyložit.

Rozuměl povaze žen stejně jako povaze mužů. Byli ušlechtilí, čistí a prostí. Sloužili tak, že se vzdali vlastního já a odevzdali se v lásce do vůle Světlého Otce. Mnoho plamenů lidských duchů šlehalo v těchto hodinách vzrůstajícího, hrozícího nebezpečí svorně jako plamenná hradba vzhůru k pomocníkům a vděčně, s důvěrou a úctou se otevíralo pomoci Světlého Otce. Tak se tito duchové připravovali na těžké chvíle nouze ve hmotě.

Clona kalných výparů vystupujících z vod byla stále hustší. Vzduch se už téměř nedal dýchat.

Hustou vrstvu vzduchu, která jako černý závoj zastírala oblohu a dokonce i slunce, vytlačoval vzhůru rudý žár. Traviny se zmítaly, houštiny praskavě šelestily a z vod se začalo kouřit.

Ve vzduchu plul s řinkotem na sever nespočet okřídlených draků s tlustou kůží. Ptáci letěli k moři, mořská zvířata ale opouštěla pobřeží a mířila do hlubokých vodních mas, kam by se žádný člověk nedostal. Všechno se snažilo zachránit.

NA ÚPATÍ pahorku se kolem Hjalfdara shromáždil kruh mužů a mladíků.

Projevovali odhodlanost a svornost. Vyciťovali vysoké síly, které jim seslala láska Světlého Otce, a věděli, že jsou v jeho ochraně, v síle jeho vůle. To je posilovalo.

Hjalfdar se obracel se svými prosbami vzhůru. Bytostní kolem něho tkali pomáhající síly a svým duchovním zrakem spatřil most, na němž se zjevil světlý strážce Heimdal. Jeho hlas zněl jako hlahol Hjalfdarova rohu, když prohlásil:

„Tvůj Pán, který řídí pohyby nebe i země, který stvořil také nás a naplňuje nás silou svého živého světla, ti praví mými ústy, neboť mně rozumíš lépe než jeho světlým poslům:

Vydej se spolu se svým lidem na severovýchod, protože tato země bude dlouhou dobu, během níž mají vzniknout nádherné hodnoty, ohňovou zemí. Teprve později zde opět budou žít lidé z masa a krve.

Jsi jeden ze stvořených, který přijde několikrát na zemi, aby jejímu pokolení vštípil čistotu z prapůvodu. Proto Pán občas povede tebe a tvůj lid po rozsáhlých územích své země a ty na konci těchto dob, kdy láska Světlého Otce uzavře kruh tvého putování stvořením, budeš znám jako praotec lidstva!“

S hukotem se přihnala bouře a jenom nad Hjalfdarovou hlavou zůstalo okrouhlé místo, kde nebyly mraky. Na jeho obličeji spočívala záře Světla a muži ji viděli.

V tichém porozumění sklonili hlavu a mladí muži poklekli na zem. Všichni zvedli ruce s dlaněmi obrácenými vzhůru a čekali na požehnání světlých.

Zaslechli Heimdalův roh, vnímali záři jeho světelného oblouku a cítili, jak bytostní tkají své síly kolem nich a foukáním vyčisťují oblohu na místě, kde stojí.

Zpozorovali, že bouří ohnivé nitro země, cítili, jak se třesou tenké vrstvy půdy, po kterých dosud procházeli, a zaslechli volání Hjalfdarova rohu: vyzýval je, aby opustili osadu.

Rychle, a přesto v klidu se vzorně seřadil malý průvod. Tvořily jej ženy a děti s ovcemi, kozami i kravami, telaty a psy. Na některá zvířata lidé naložili malý náklad, jiná vedli jen tak bez něho. Za průvodem letělo hejno ptáků, kteří vypadali jako bílé holubice.

V čele průvodu šla Holda, za ní si vykračovaly čtyři světlovlasé dívky. Po nich následovaly ženy různého věku. Nemocné nesly na rohožích.

Holda dbala na to, aby na místě původní osady nezanechali nic živého.

Její postavu obklopoval světlý záhal: i ona směla načerpat z milosti Světla plnýma rukama.

NA HJALFDARA se snesla síla shůry. Stál uprostřed malého zástupu a všechny převyšoval o hlavu. Ženy a děti se zastavily na úpatí pahorku a s důvěrou a úctou hleděly na muže, který je vedl a zářil jako Heimdal.

Zdálo se, že se kolem něho spřádá světlý kruh. Z výšin se blížil hučivý zvuk:

„Já jsem to, kdo tě volá, já, který jsem! Jediný jsoucí! Pravím ti, splň, co ti poroučí Duch Boží. Stojíš ve světle jeho lásky, dozrávej k dokonalosti!“

Hjalfdar naslouchal hukotu této síly, která ho spojovala s dosud neznámým proudem života. Cítil a viděl záchvěvy planoucího Světla.

On, který zatím vše přijímal bez bázně a snažil se to vyzkoumat a pochopit, byl jako oslněné, přemožené dítě. Chvěl se a skryl tvář v dlaních.

„Pane, ty jsi vyšší než všechno, co tuším – vím to – cítím Tvou moc a sílu, která mnou proniká.

Heimdala jsem směl vidět. Tebe není schopen spatřit žádný člověk, dokáže uzřít pouze odlesk Tvé záře. A už i tento odlesk mě spaluje!“

Hjalfdar nevěděl, že to pronáší nahlas a srozumitelně, takže mu ostatní rozuměli. Necítil a neviděl, jak se s údivem a plní zbožnosti sklánějí. Mlčky a s úctou vyslechli jeho slova.

Stejně jako Hjalfdar byli i oni dojatí a rozechvění a stejně jako on poznali nesmírnou moc slov, která opět zazněla:

„Na můj příkaz před vámi půjde jeden z mých služebníků, abyste se zachránili. Vy, kteří jakožto duchovní setba putujete stvořením a vyvíjíte se, máte být na zemi nositeli mého svatého Slova.

Budete vedeni, ochraňováni a budou vám udíleny rady. Ať je vám můj zákon životem, světlem a oporou až navěky!

Obrať nyní svou tvář ke hvězdě, která ti září na severovýchodě, a jdi v čele svého kmene. Dívejte se jen vpřed, ne za sebe, neboť moc planoucího ohně zaplaví stejně jako moře všechno a ještě poteče zpěněná do moře.

Všechno, co má žít, půjde s vámi, ostatní zanikne, aby se později mohly na tomto místě konat velké slavnosti. Buďte bdělí a z tkaní mocných sil stvoření poznávejte mou vůli. Nyní se vydejte na cestu, protože vaše hodina nadešla!“ –

Hjalfdar zamířil v paprsku hvězdy k severovýchodu. Za zády mu dýmaly výpary a na obloze se rozléval rudý žár. Jeho věrní ho následovali. Neozval se žádný projev strachu nebo nářek, nikdo se neohlédl nazpět do strašlivé výhně. Všichni bytostní pospíchali napřed.

Postupovali klidně a pravidelně k cíli, který zatím neznali, vedeni vírou v moc Světla a posilováni jeho silou.

Tuto krajinu, jíž se kvůli její velké pustotě předtím vyhýbali, neznali. Rozprostírala se před nimi jako vyprahlá kotlina, zvlněná malými pahorky, písčitá a prázdná, bez života a opuštěná, jako připravená k tomu, aby na ní vznikl nový život.

Nablízku půdě jejich dosavadního domova, který spojoval rajskou krásu s drsnou divokostí a byl bohatý a úrodný, se nacházela spálená, zasypaná země. Kdysi ji pravděpodobně také zrodily ohnivé proudy.

Ležela před nimi mlčenlivá, připravená, a přece prázdná a čekala. Hjalfdar, první vyslanec ducha, procházel touto čekající zemí.

Čekající země! Kdo ji tak nazval? Náhle měla jméno.

Znali jedině muže, který šel vpředu. Byl více vzpřímený než dosud, držel v ruce kopí a měl, odhodlán k činu, napjatý každý nerv a sval. Byl teď jejich vedoucím, jejich domovem i cílem!

Neohlíželi se nazpět, i když čekající země pro ně byla svou mlčenlivou řečí téměř výhrůžná.

Okraje pahorků rudě žhnuly, jak je osvětlovala mlhavá záře, která se rozšířila po celé obloze. Na severu se kupily cáry mraků a snášely se na ně jako závoje. V dálce vyla zvířata, jejichž hlasy ještě nikdy neslyšeli.

Hjalfdar kráčel před ostatními. Zdálo se, že nad ním proudí dolů mocné světlo, proniká do něho, napřimuje jeho tělo a zvedá jeho hlavu ještě výš.

A ze Světla k němu promlouval hlas. Musel mu neustále naslouchat a připadalo mu, že jej před dlouhou, dávnou dobou už slýchal.

Slyšel šumění posvátných vod a zpěv světlých duchů. Viděl Světlo, nic než Světlo. Nepozoroval prach a šedivou vrstvu, která jim bránila v chůzi. Viděl Světlo! Šlo před ním a měl dojem, že je musí ještě rychleji následovat.

Jako mohutný proud pronikalo jeho duchem i tělem, které zapomínalo na spánek a na jídlo. Hlas ho napomenul:

„Pamatuj na ty, které vedeš!“

Zastavil se proto a poprvé se ohlédl.

Byli na cestě už mnoho hodin, šli téměř mlčky a bez váhání, teď však k němu zvedli oči, v nichž se zračila prosba. Holda k němu přistoupila s velkou hliněnou nádobou.

„Nenapiji se jako první, Holdo, ale jako poslední. Dej nejdřív dětem, zvířatům a pak ženám.“

Voda vystačila pro všechny.

„Na této cestě se naučíte vážit si daru vody. Touto vodou do vás proudí hojnost síly, kterou vám z prvotního zdroje daruje Světlý Otec. Jestliže ji budete pít jeho jménem s veškerou silou své touhy, bude pro vás jediná kapka občerstvením a potravou.

Děkujte však při tom v čisté radosti tak, jak je toho schopen jen ten, kdo opravdu žízní!“

Tak promluvil z Hjalfdara hlas, který všichni znali a milovali a který nazývali „Hjalfdarův světlý hlas“. Když zazněl, bylo to pro ně jako modlitba.

Těšili se z občerstvení a na jeho příkaz se nakrátko uložili k odpočinku. Obzor ale změnil barvu, na krajinu náhle dopadly velké stíny a chladný vítr zvířil písek. Dolů se tiše snášeli bytostní, kteří jako závoj táhli do nesmírných dálek a měli ve svých pohybech cosi uspávajícího. Vtom zazněl jako signál k probuzení Hjalfdarův roh.

„Nesmíte spát, na cestě touto čekající zemí musíte zůstat bdělí. Nebude to už trvat dlouho a před vámi zazáří nový domov. Buďte bdělí, modlete se a živte se kouskem chleba a čistou vodou, která je naplněna silou Světlého Otce, neboť on sám mi to tak přikázal!“

Hjalfdar hleděl vzhůru a jeho tvář osvětlovala jasná záře. Zdroj světla ale nikdo neviděl, protože obloha byla šedivá a zemi halily stíny noci.

Ještě stále bylo nad rozsáhlými částmi země cítil štiplavý zápach ohně, ještě stále se pod zemí ozývalo temné dunění. Půda vypadala, že je hutnější, pevnější a starší než mechoviště dřívějšího domova, která se houpala pod nohama.

Před nimi byla šedá, téměř neproniknutelná noc, za nimi ničily oheň a moře, kde se vody vařily, všechno živé. Ptáků přilétalo méně a méně a lidem stále ještě zazníval v uších křik umírajících zvířat. Bylo to příšerné.

Kde asi jsou bytosti, které mají svůj domov na obloze, v lesích a ve vodách? Zachvátil je tekutý žár, který se rozlévá ze zlatě planoucích jezer ohnivé země po celé souši? Lidé ale necítili bolest kvůli ztracenému majetku, cítili pouze dík za záchranu.

S důvěrou vzhlíželi k Hjalfdarovi. Proudilo z něho cosi, co je posilovalo. Šli s ním bez váhání celou tu dobu nekonečnou, šedivou nocí a nebáli se. Byli silní, muži i ženy, s důvěrou otevření životu. Proto k nim také proudily všechny pomoci a síly.

Viděli, cítili a prožívali, jak je celý svět kolem nich naplněn nesmírně velkou pomocí. Jejich oči se otevřely, takže nad sebou spatřili světlá vlákna a prožívali pomoc Merkurových bytostných služebníků.

Děti hledaly ochranu před divoce šlehajícími, hučícími živly. Ženy postupovaly stále dál a dál, silné a tiché bojovaly proti moci bouří.

Nevyvstala v nich žádná myšlenka, že se Světlý Otec hněvá. Viděly pouze působení jeho sil ve hmotě, necítily však vinu, a proto ani neměly strach.

Krátké, šedivé dny střídaly dlouhé noci. Čím dále se ubírali, tím jim noci připadaly delší. Bytostní se jim ukazovali v podobě ocelově šedých, rozplývavých mlžných žen.

Pozorovali různé bytosti, kterých by se báli, kdyby znali strach. Důvěřovali ale obratnosti a síle muže stojícího v jejich čele a pomoci světlých.

Čím déle šli tmou severního pásma, tím silnější v nich byla láska ke světlým. Byla tak velká, že pozvedala jejich planoucí chtění nad veškerou pozemskou tmu.

Také se velmi ochladilo. Ze země ale vystupovalo teplo a vyrovnávalo teplotní rozdíl, takže se vodní pára, jež by jinak krystalizovala a usazovala se, opět vypařovala.

Na odpočinek se zatím nedalo pomýšlet. Hjalfdar ale cítil, že tkaní těchto nočních, chmurných bytostných zvolna ochromuje a uspává.

Nařídil svou vůli vzhůru ke světlým a poprosil o pokyn, co mají dělat. Kde zůstal Heimdalův most, který zářivě osvětluje svět ve svitu půlnočního měsíce? Zřejmě uplynul dlouhý čas, a proto most nebylo vidět.

Do desky z pórovitého, šedobílého kamene, jakých leželo na půdě čekající země plno, vyrýval Hjalfdar počet dní. Určoval je podle východu a západu jedné velké hvězdy. Byla jako střed, kolem něhož se otáčela celá obloha se všemi svými hvězdami.

Během krátkých chvil odpočinku, které bylo někdy přece jen nutné zařadit, spaly ženy a děti hlubokým spánkem. V této době klidu přijímaly zvláštní síly.

Holda dostala od Hjalfdara nový, velmi odpovědný úkol. Podle příkazu Erdy musela opatrovat oheň, který s sebou vzala v nádobě.

„Opatruj oheň dobře, protože nevíš, že kmen putuje do tmy,“ dala jí pokyn Erda. „Velkému rozkvětu předchází doba čekání a strádání. Jestliže budete správně bdít, překonáte ji rychle a vítězně. Když budete váhat a otálet nebo upadat do spánku, stihne vás smrt a nikdy se nezbavíte zármutku.

Buď strážkyní posvátného plamene! Ať je pro vás symbolem čistoty, vůle a lásky! Stejně jako tento plamen plápolavě září a stravuje všechny strusky, má být takový i váš život!“

Vzali s sebou v hliněné nádobě i trochu půdy, ze které pocházel oheň. Na příkaz plamenného bytostného mužíčka nasbírali také větve nízkého, pryskyřičnatého stromu, aby mohli oheň udržovat. Maličký mužíček se neustále zdržoval poblíž Holdy a chytrýma, pohyblivýma očima pozorně sledoval velkou nádobu, kterou nesly dvě dívky v koši. Nádoba byla uzavřená a z otvorů v pokličce vystupoval kořenný, velmi jemný kouř, jímž prosvítala načervenalá záře.

„Běda, kdyby záře pohasla!“

Tato slova stála před duchem Holdy jako výstraha. Celou cestu šla pouze za nádobou skrývající věčný oheň. Tak se stala první kněžkou Světla.

Z nádoby čistě vystupovala ohnivě červená záře a ve vlnícím se kouři se tvořily znaky naplněné závažným významem.

Měla dojem, že jí ohniví bytostní tímto způsobem sdělují moudré poznatky o věčném životě a ty stále více pronikají jejím duchem. Snažila se zapamatovat si znaky a všimla si, že se opakují. Bdělými smysly proto pozorovala děje kolem sebe.

Pozorovala bystře a moudře. Její oči, které toužily po Světle a těžce postrádaly světlé dny, jaké bývaly v jejím dřívějším domově, teď ožily díky tomu, že se jí dostalo vědění o plameni.

Tak pro Holdu a její ženy plynula cesta čekající zemí a byla ve vší té tmě stále jasnější, neboť sloužily plamenu, světlu. Dívky a mladé ženy se shromažďovaly kolem nádoby ukrývající plamen a horlivě se hlásily ke službě. V lidech procitla láska k ohni a zároveň úcta a vděčnost vůči Holdě. Dokud bydleli v teple, ve slunečním světle a v blízkosti ohnivých jezer, vděčnost neznali.

Šťastný Hjalfdar sledoval činnost své ženy a měl radost z toho, s jakou pevnou, téměř posvátnou vážností ji provádí. Všiml si, že začala zaznamenávat písmo objevující se v plamenech nebo v kouři, a pomáhal jí při tom.

Zpočátku to dělali jen proto, aby se v tom procvičili a lépe tomu porozuměli, pak ale vyrývali znaky do desek, aby je navzájem porovnali.

Stále jasněji vyvstávalo v Holdě vědění o řeči ohně, které jí bylo předáváno. A brzy se vytvářel jeden pojem za druhým a získával podobu ustáleného, opakujícího se znaku.

„OBRAŤTE se nyní na východ, tak rychleji dorazíte k okraji čekající země a najdete vodu.“

Vodu potřebovali naléhavě. Zdálo se, jako by zavanul teplejší vítr a jako by se od okraje obzoru rozlévala po obloze jasnější záře. Z jihu přilétala hejna ptáků a přicházela zvířata, jaká ještě neviděli.

Z východu k nim proudil teplý život.

Na okraji čekající země zaujímající značnou rozlohu se vypínaly modré hory do takové výše, že tak vysoké hory Hjalfdar ještě neviděl. Z některých vystupoval slabý kouř a ve výšce odplýval.

Půda byla stále ještě písčitá, tvrdá a neúrodná, místy ji pokrýval jakýsi škraloup. V dálce se ale začal tetelit vzduch, takže tam nejspíš bylo teplo a vlhko.

Lidé a spolu s nimi i zvířata se občas bořili až po kolena do písčité půdy a nacházeli v ní lesklá, zlatě se blýskající zrnka. Zřejmě pocházela z doby, kdy tady hořela země.

V přírodě bylo opět živěji. Také bytostní, které lidé vídali v pusté, chmurné poušti, zmizeli. Zato se objevovali okřídlení duchové vzduchu. Varovně šeptali a ukazovali směrem ke krajině, nad níž se tetelil vzduch stoupající vzhůru.

Když se snesla tma, bylo často slyšet výkřik podobající se výhrůžnému řevu tygra smíšenému se skřekem zlého supa. Nebyl to pěkný zvuk, zněl podrážděně a hrozivě. Holda rychle dohnala Hjalfdara a šla vedle něho v čele zástupu.

„Hjalfdare, poslyš, co ti mám říci!“

Hjalfdar se k ní otočil.

„A co to má být?“

Stal se z něho málomluvný muž. Jeho úkol vést kmen vyžadoval, aby napjatě naslouchal, pátral a větřil, takže nebyl čas na řeči.

„Ohniví bytostní mi pošeptali, abychom si všímali vzdušných bytostných. Upozorní nás na to, kde se vyskytují draci. ,Vyzbrojte se kopími,’ říkají, ,vyzbrojte se silou našeho živlu! Vzdušní vám ukážou cestu. Pak rozpoutají bouři a tím vás přimějí, abyste se zastavili. V té chvíli si připravte zbraně k obraně, protože v tůních, které jsou v předhůří modrých hor, a v kapradinových lesích žijí draci! Jim teď patří tento nádherný svět, který Světlý Otec určil pro vás. Musíte ale draky zničit, jinak byste nikdy neměli klid a mír potřebný k budovatelské činnosti.

Zjistíte, že země, která se na vás v dálce směje, je neobyčejně krásná. Tam budou věční nad vámi příst svá světlá vlákna zákonů, tam se vám otevře zrak a sluch pro působení Světlého Otce. Tam opět najdete nás, bytostné živlů, malé i velké vůdce a pomocníky. Budeme vás vést a řídit, budeme vás stále těsněji spojovat se světlými zákony Božské lásky.

Tam, kde je všechno tak čisté a krásné, budeme i my, kteří teď vypadáme jako drsní, přízrační pouštní skřítci, nabývat krásné a milé podoby, jak to odpovídá záření a druhu tohoto světa. Bude to svět sám pro sebe, obklopený azurově modrými jezery. Úpatí hor, jejichž nitro žhne zlatým ohněm, zdobí vlnící se lesy.

Země je bohatá na lesní plody, její půda je plná síly. V jejích vodách se prohání spousta ryb a slunce tam nesvítí tak zřídka, matné a chladné jako v čekající zemi. Napněte všechny své síly a povězte to těm, kterých se před cílem chystá zmocnit únava. Teď je nutné, abyste vyvinuli největší úsilí, protože se blížíte k obludám střežícím vaši budoucí zemi. Aniž něco vědí, čekají na jejího dobyvatele.’ “ –

Při těchto slovech se kolem malého zástupu hledajícího svou zem spřádala síť nesmírně jemných působení.

Opodál se zvedaly prach a mlha. Nad pustinou vanul teplý, nárazový vítr, takže bylo nutné často zastavovat. Lidé i zvířata museli namáhavě bojovat proti síle větru.

Z potrhaných mraků klesajících hluboko dolů hleděli ptáci se špičatými, ostrými zobáky a křídly, jež za letu šustila. Pravděpodobně ještě nikdy neviděli lidi, kteří s sebou přinesli úplně jiná záření a zachvívání, než jaká znali.

Příčinou toho, proč lidem připadali oškliví nebo příšerní, byl spíše strach vyvolaný nezvyklým prožitkem než zloba. V každém jejich pronikavém skřeku zaznívala snaha se bránit.

Hjalfdar uvažoval, jak by zvítězil nad útočnými ptáky, kteří ve stále větších hejnech přilétali z mračen prachu a výparů.

Obrátil tvář vzhůru:

„Vy světlí pomocníci z Njördhrovy říše, pošlete mi své paprsky!“

Pronesl to nahlas a zřetelně. Stál při tom vzpřímený, s rozepjatýma rukama, otevřený všem silám. Proudily do něho fialové světelné paprsky. Nahoře se objevil světelný kruh, který pronikal mraky a z jehož středu proudily všechny tyto paprsky.

Kruh se stále více rozšiřoval, prosvítal svou silou mraky, pronikal jimi a přitahoval nesčetné zástupy světlých bytostí. Tiše, jako v hluboké děkovné modlitbě, stanuli putující lidé s Hjalfdarem v čele na výstupku šedivé skály.

Vzduchem se rozléhalo znění, všem byl otevřen jejich bytostný zrak a viděli, jak bytostní ovlivnění silou ducha poskytují tomuto duchu čistě a vydatně svou pomoc. Nad pomáhajícími bytostnými ale planulo bílé světlo ducha.

„Nad Hjalfdarem se vznáší holubice Světlého Otce!“

Vzrušeně skřečící ptáci umlkli a s hlasitým třepetáním křídly se jakoby sežehnutí paprsky malátně snesli na zem. Potáceli se na ní jako rozespalí. Když se dostali do určité vzdálenosti, rozlétli se na všechny strany. V blízkosti průvodu se už neukázali. Byli však předzvěstí bojů, které měl Hjalfdar svým kopím vybojovat jako první.

Pomalu, ale nepřetržitě se lidé blížili k modrým řetězům hor. Vanul k nim teplejší vzduch. Bouře se utišila a vítr rozptýlil mraky po obloze.

Sluneční kotouč se zatím nevyhoupl nad obzor, síla a pohyb jeho paprsků však rozlévaly po obloze i po zemi zářící krásu, jakou si lidé ze slunných zemí nikdy nedokážou představit.

Po klenbě oblohy se šířily podivuhodně měkké barevné tóny, celá stupnice odstínů fialové a modré barvy. Na obzoru se táhly tmavomodré hory lemované zlatou září jako širokou stuhou. Na zemi se místy začaly objevovat nízké, šedozelené mechovité rostliny. Lidé, kteří tak dlouho procházeli pustým, písčitým krajem, při pohledu na ně zajásali. Přítomnost vlhka a tepla nejdříve signalizoval výskyt tohoto mechovitého porostu.

Ovzduší oživoval malý hmyz lezoucí po zemi a poletující vzduchem. Zatím se s ním nesetkali. Mladí lidé a ženy pociťovali tento nepatrný rozdíl v druhu a vyzařování půdy jako velký dar. Jejich jemnějším tělům i duším klonícím se více k bytostnému to poskytlo občerstvení. Mužům to nepřipadalo důležité, ale i oni to přijímali.

Veškeré své myšlení zaměřili na předpovězené dobývání čekající země a na střetnutí s draky. Tak to také bylo chtěno a Hjalfdar to věděl. Vyciťoval v sobě, že probíhá příprava ke střetnutí. Z jeho nitra to pronikalo jako z naplněného zdroje síly. Chvíle ke střetnutí však ještě nenadešla.

Shora se snášely světlé kruhy a obklopovaly ho. Přijímal z nich sílu. Jeho průvodci cítili nesmírně velkou přitažlivou sílu. Patřil k nim Sieghart, bojovník, který skolil největší medvědy, a Speerhold, mladý, modrooký skokan. Jako šíp skákal z útesů do vln a s napřaženým kopím se vrhal na velryby.

Vyskytoval se mezi nimi i Leithold, stařec krotící divoké krávy – vbíhaly mu do léček díly nezlomné síle jeho vůle. Dalšími průvodci byli Jalmar s mlatem, jímž zabíjel velké kance, a Singalf, krotitel hadů, který uměl přelstít hady pískáním. Ptáčník Hjerup míval připravenou zbraň podobnou luku. Jeho šípy vždy zasáhly cíl. Uměl také nejlépe napodobit hlasy ptáků, kteří pro něho byli důležití. Dělal to tak mistrně, že na jeho volání přilétali v celých hejnech.

Každý z těchto mužů, kteří byli nejstaršími a nejobratnějšími lovci a bojovníky, a spolu s nimi lovec černé pleti chytající jeleny, měl své pomocníky. Sami si je vybrali za skupiny mladých mužů, kteří ještě neměli ženu a chýši. Nelze zapomenout ani na zástup Hjalfdarových mladých mužů: netrpělivě čekali na to, aby mohli osvědčit odvahu a statečnost ve vážném boji.

Začala se jich zmocňovat netrpělivost. Už několik dní se na to Holda ptala Erdy. Erda se jí sice pokaždé zjevila, ale vždy jen řekla:

„Ještě nenadešla chvíle k boji.“ Jednou dodala: „Sledujte okolí své cesty, a teprve až modré hory před vašimi zraky vzrostou a budou zelené jako vaše lesy a moře, budete blízko. Pak se podřiďte vedení vzdušných bytostných a jděte podél potoka proti jeho proudu. Hledejte jeho pramen, tak dojdete do vlhkých lesních jeskyní, kde obludy žijí. Kroťte svou netrpělivost. Chcete snad být ukvapení? Vy, kteří znáte tkaní vláken činů, chcete toto tkaní zpřetrhat neklidem? Chcete zkalit tiché, horlivé tkaní pomocníků, když netrpělivým myšlením předbíháte vývoj tkaniva?

Bděte a nic nepřehlédněte, ale dejte si pozor, abyste si nevynutili čin dříve, než uzraje! K čemu máte oči, které vidí tkát jemnou hmotnost, když toho v přílišné horlivosti nedbáte a nevyužíváte hojnost svých darů? Prožívejte současnost a ceňte si jí. Ať je pro vás posvátná, neboť živí budoucí čin!“

Erda to řekla moudře a zahanbení mladí muži krotili svou netrpělivost. Hory, které měli před očima, se však dlouho neměly k tomu, aby se zazelenaly. Pokaždé, když hvězdy zbledly a nastal den, hory možná trochu povyrostly, ale byly stále ještě tmavomodré jako moře jejich domova.

Holda je utěšovala:

„Podívejte se přece na prameny vyvěrající místy ze země, sledujte zelené plochy, které je lemují, a nechte zvířata, ať se pasou! Radujte se z toho, co vám světlí podávají kousek po kousku, abychom to byli schopni naplno prožít. Jsme velmi rychle zhýčkaní. Myslete na zaslíbený ráj! Jak chcete děkovat světlým za hojnost všeho, co je nám poskytováno, když nepoznáváte celou hodnotu maličkostí?“

Hjalfdar, který Holdě naslouchal, jí vlídně pokynul na souhlas:

„Máš pravdu, Holdo! Jak bychom se chovali, kdybychom měli nadbytek, když se nenaučíme využívat mála? Podívejte, světlí nás pomalu přivádějí do nového, bohatého života. Tak moudře, jak působí vůle Světlého Otce, podle ní žije moudře příroda. Naši pomocníci, světlí i bytostní, dávají, co je nutné. Musíme to vděčně poznávat až do hloubky, a to i utrpení.“

KDYŽ Holda putovala těžkou cestou čekající zemí, byl její duch v bdělém stavu. Co pro ni bylo na začátku daleké cesty vedoucí do neznáma samozřejmým, ale nepochopitelným splněním, to teď poznávala jako dění, které bylo Světlem chtěno. Dozrála přispěním silných prožitků přírody.

Hjalfdar to dobře poznal a viděl také, že její vzrůstající duchovní síla je pomocí k jeho velkému vzestupu.

Pociťoval teď sám sebe jako sílu, kterou Světlý Otec umístil na krásnou zemi, aby se zachvívala v jeho svatých zákonech, a tím svým působením vedla a podporovala všechny tvory.

Jak to odpovídalo Holdinu čistému druhu, spojovalo se s ní stále pevněji všechno čisté a vznešené bytostné a vytvářelo silnější, zářivější proudy z duchovna, které se k nim touto cestou dostávalo. Tak, jak se k ní blížilo vznešené, čisté bytostné, se jejím prostřednictvím mohlo projevovat i malé bytostné, které je hmotě bližší. Její schopnost vidět mimozemské děje se natolik rozšířila, že na vůdce živlů, jež kdysi uctívali jako bohy, pohlížela už jen jako na prostředníky.

To všechno sdělila Hjalfdarovi. Věděla, že již brzy přijdou do země, kterou jim určil Světlý Otec, a věděla také, že si ji budou muset vybojovat vítěznou silou svého ducha.

Holda se často modlila. Viděla se přitom, jak stojí na Heimdalově mostě. Obklopovaly ji čisté proudy vzdušné a světelné sféry a pak se stala podivuhodná věc: nad ní se ozvalo znění. Ze světlé, růžové záplavy Světla vystupovaly pevně napjaté jemné zlaté, zelené a růžové pruhy Světla. Nořily se do ní a při tom zněly jako zvony.

Proto se Holda tak ráda modlila: toto prožití posilovalo nejen jejího ducha, ale i tělo. Vyciťovala blízkost světlé ženské bytosti. Obklopovala ji vůně podivuhodných květin, sladká a zároveň trpká.

„Jsi krásnější, silnější a čistší než zlatovlasá Sif. Jak ale mám pochopit tvou bytost? Jsi jako část oné svaté síly, která se vznáší nad nejvyšším duchovním světlem. Chci tě nazývat pračistotou Světlého Otce!“

Kolem Holdy se ozývalo zvonění a zpěv. Šla s Hjalfdarem v čele zástupu. Cítila vnitřní popud, aby do čisté, panenské země, jíž se zřejmě ještě nedotkla lidská noha, vstoupila sama jako první.

Náhle se v dálce ozval divoký skřek. Výhrůžný, polekaný a podrážděný se pronikavě rozléhal po širém okolí. V jezerech a v hustých, bujných kapradinových lesích, které se třpytily jako smaragdové močály, se vzmáhal neklid.

To všechno nemohli blížící se lidé zpozorovat, protože byli ještě příliš daleko. Zvířata s hladkými, tlustými těly podobnými rybím tělům a s rohy na hlavách, která slídivě vyhlížela mezi stromy, však poznala blížící se cizince. A cítila jejich sílu. Proto se začala vzrušeně a úzkostlivě pohybovat a nakonec se připravila k boji.

Kolik je jich, se nedalo zjistit, protože se ukrývala v hustě zarostlých jezerech, nebo se schovávala v jeskyních, které si sama vyhrabala.

Mezi stromy v lese jiskřily jako žhavé uhlíky oči draků. Hřbety porostlé výběžky měli naježené a na prackách jim vyrůstaly drápy, které zatínali do kořisti. Zdálo se, že jim ze chřtánů vychází třemi řadami zubů oheň prosycený vztekem. Na křídlech pluli vzduchem.

U lesa vystupovaly šedozelené, jedovaté jemnohmotné formy sešklebené vztekem a strachem a přibližovaly se. Holda mohla tyto útvary strachu vnímat.

Vtom Hjalfdar zatroubil na roh signál k poplachu! Ozval se radostný jásot: konečně dojde k vytouženému, dávno zaslíbenému boji. Konečně nastala ta chvíle!

Kolem lidí se shromáždil zástup světlých pomocníků, přicházejících ze všech stran.

Tak stáli v proudu sil, který byl dán Hjalfdarovi se zdesateronásobenou mocí a vyzařoval z něho.

Všichni teď spatřili formy strachu, který dostali draci poté, co dovlekli svá líná těla do lesa.

Ale ještě strašnější byly jemnohmotné formy vzteku, jež se plížily k lidem celé šedozelené, tuhé a slizké.

Do daleka se rozlehl Hjalfdarův varovný hlas:

„Podívejte se, jak v dálce stoupá jako dým odhodlání zničit draky. Taste zbraně svého chtění a vyzařujte sílu, kterou vám dal Světlý Otec k pozemskému boji. Zaktivizujte své myšlenky a působte jimi! Sledujte, jakých se vám dostává pomocí!“

Boj záření se rozpoutával stále víc a víc. Směrem dopředu útočily jasné vlny proniknuté světlem a míhala se ostrá, plamenná kopí. Zbraň v jejich čele se podobala plamennému meči, jaký lidé na zemi ještě neviděli. Byl to duchovní meč, který patřil stvořenému duchu a byl mu kdysi dán na Patmu. Jeho rukojeť ve tvaru kříže se zářivě třpytila, plamenně se blýskala jeho široká, nabroušená čepel… tak se vznášel nad Hjalfdarem, který měl dobýt svou říši.

„Vybojujte vítězství ke cti Světlého Otce!“ pobídl Hjalfdar ostatní k boji.

Jako lvi se muži vrhli do útoku, následovali je mladí muži a chlapci. Teprve po nich se daly na pochod ženy, ale všem byla společná zářivá vůle k vítězství.

V hejnu draků to zasršelo a vyrazil z něho výpar strachu. To, co se k nim blížilo, nebylo stejného druhu, to bylo plamenné záření, které mělo převahu. Rozkládalo tyto jemnohmotné výpary, ale samo se přitom nezměnilo.

Hradba síly obklopovala dobyvatele, kteří měli na příkaz Světlého Otce získat pro sebe tuto „krásnou zemi“.

Spěšně postupovali k místu pozemských bojů. Spleť houštin pokrývala tůně a obklopovala lesy.

„Máte je vyhubit, protože kde budou žít dál, tam nebude možná výstavba,“ uslyšela Holda.

Blížili se k ní bytostní. Duchové vzduchu ukazovali na houštiny. Duchové ohně je přivolávali k nádobě posvátného ohně.

„Toto vám přinese ve hmotě vítězství nad draky! Tato moc je dána do rukou jen duchovně silnému. Má ji využít k účelu, který chce Světlo.“

Přiblížil se Heimdal:

„Nejdříve bylo nutné svést pomocí záření boj, při kterém jste uplatnili své správné chtění. Teď vám oheň zaručuje vítězství. Hjalfdare, vyvolej jako první požár!

Pouhá jiskřička bude stačit k tomu, aby vám byla darována slunná říše k výstavbě. Využijte to dobře a zcela poznejte hluboký smysl tohoto prožití. V ponaučení, které vám Světlý Otec dává mým prostřednictvím, spočívá moudrost!“

Heimdal plamenně zatroubil na roh a dal tak Hjalfdarovi signál k činu. Tiše a rychle pronikl uvolněný šlehající plamen vzhůru do suché, hustě spletené změti rostlin, takže tajemně zapraskala. Vzdušní bytostní do toho silně zafoukali, až vznikla ohnivá hradba. Vlhký vzduch se začal tetelit žárem. Zatímco nahoře vlnící se lesy hořely, dole jen doutnaly a šířil se z nich dusivý dým.

Když plazi ukrytí ve vodě ucítili horko, začali sebou strašně házet. Tato líná masa, z níž se kouřilo, vypadala jako les, který se dusí, zápasí sám v sobě a umírá.

Pak se ozval mučivý křik draků poletujících nad jezery. Se svými mohutnými křídly už nemohli proklouznout mezi větvemi a rákosím a chytlo jim peří. Za křiku a třepetání křídly se řítili do plamenných tůní. Hladina se pokryla tukem a olejem z jejich hořících těl.

Nikdo z lidí neviděl přes hradbu plamenů toto hrůzné divadlo. Mračna páry a kouře, sršící ohnivý déšť a dusivé výpary vyvolávaly slzení očí. Lidé museli ustoupit před jedovatým dýmem, který se zde šířil, a ucouvli i před místy, kde se do půdy porostlé mechem vsakovaly krev a tuk. Byli nuceni obejít je. Proto se stočili směrem na východ a šli podél horských hřebenů a lesů. Ty zůstaly ušetřené plápolajícího ohně, který zachvátil dračí bahniště. Nakonec lidé dorazili na větrné výšiny a teprve tam se zastavili.

Téměř udušené strašným zápachem tukových výparů je přijaly vysoké, tiše se vlnící kapradinové lesy. Vál chladivý, osvěžující vítr a kolem unavených cestovatelů se shromáždili vzdušní bytostní, aby jim pomáhali.

Světelné paprsky prozařovaly klenuté listy kapradin tak, že vynikly každý list a každá žilka. Kmen porostlý listovitými vějíři a připomínající přesličku se leskl teplou rezavou hnědí a mezi keři se šťavnatými listy a travinami se tyčil jako sloup.

Nežila zde divoká zvířata pravěkého světa. Vypadalo to, jako by přítomnost draků udržovala ostatní zvířata ve vzdálenosti několika dní cesty. V lesích bylo tak ticho, že bylo slyšet i sebetišší zvuk. V rozložitých korunách stromů se ozýval pouze jemný šelest a u nohou lidí mlčky pronikajících lesy tekl tiše bublající potok.

Klekli si u něho a rukama nabírali lahodnou vláhu. Jejich vroucí dík, tichý, silně procítěný a opravdový, pronikal k zářícímu trůnu Světlého Otce. Během strádání se naučili vážit si jeho darů podle jejich vysoké hodnoty.

Nikdo z mnoha lidí nevnášel do přírody neklid. V tomto velkém chrámu se cítili jako obdarovaní a jako omilostnění hosté Nejvyššího.

Hjalfdar a Holda stanuli na mírně stoupajícím svahu a hleděli dolů na lidi, kteří se zbožně občerstvovali. Naplňovaly je cit velkého, tichého štěstí, čistá radost a klid pramenící z vědomí, že splnili.

Byli zakotveni v síle, která je spojovala s výšinami, a přesto stáli pevně na zemi. U jejich nohou odpočívali lidé, pro něž se stali vedoucími osobnostmi. Zatímco se Hjalfdar ještě obíral podrobnostmi boje, odvádělo bytostné řízení celou Holdinu pozornost na jiné cesty.

Čekající země ponořená do spánku byla za nimi. Staré pominulo, pomocí posvátného ohně dobyli vítězství. Všechno se stalo novým.

Také tady tkali stejní bytostní na věčném koberci života, jehož zdroj nikdy nevyschne. Byli titíž, a přece vypadali jinak.

„Stejně jako jsme se my přetvořili v činnosti, tak jste se přetvořili i vy. Ani vy už nejste takoví, jací jste byli dříve, protože posvátná ruka vtiskla na vaše čela pečeť Světlého Otce. V knize života, v níž musíme všichni živě stát, planou posvátná znamení a vaše jména září.

Prožhavila vás plamenná síla z posvátného ohně vaší původní vlasti a síla Světlého Otce tomu tak chtěla. Teď jste dosáhli vítězství.

Svého synáčka, jehož ti posílá láska Světlého Otce jako prvního potomka v nové zemi, pojmenuješ ,Siegwalt’. Tuto novou zemi nazvěte ,Asgard’ podle zahrady vašich věčných pomocníků, kteří ji pro vás připravili podle jejího vzoru.

Stali jste se Asgarty, spojenými s Asy, kteří jsou zlatovlasí stejně jako vy. Máte na zemi založit ,domov světlých Asů’.“

Tak to šeptem, zvonivě mluvilo v barvách a tónech k Holdě a tyto barvy a tóny se při tom líbezně měnily. Holdě se téměř zatočila hlava z toho, jaká hojnost je očekává.

Spatřila krásu, každé vlákno listů byla živá krása, všechno se formovalo v uctívajícím usilování vzhůru. Vnímala ticho, čistotu a vůni, sledovala záplavu světla v ševelící zeleni a perlící se potok, jehož stříbrozvuké zurčení bylo jako hudba. Na jednom místě tkali světlí elfové, na dalším zase vodní žínky, jinde metali kozelce veselí skřítci sídlící uvnitř země, zvedali své malé ruce a ukazovali na byliny nebo šťávy stoupající ze země.

Teď Holda uviděla i malá zvířátka a těšila se z jejich her.

Rukama chvějícíma se štěstím sáhla po vší té hojnosti, aby ji zachytila, ale elfové se smáli:

„Jedno po druhém. Ať jedno staví trpělivě na druhém a nepředbíhá čas!“

Když Holdino první vzrušení trochu opadlo, promítalo se to, co prožila, ještě jednou zvolna v její mysli.

Nejvíce se zabývala dojmem, který na ni udělala zvířata visící jako listy na spodních větvích keřů. Zvířata měla na temeni hlavy posazené kulaté oko a jím mlčky, vědoucně a tajuplně pohlížela na svět. Vycházely z nich jemné, růžové paprsky, byly však viditelné jen tomu zraku, který se otevřel skrytým dílnám spojujících sil.

Vtom Holda spatřila paprsky, jež se jako tenká vlákna setkávaly s paprsky stejného druhu pronikajícími z vyšších úrovní. Jakmile k tomu došlo, prožívala chvějivé znění, které z proudů snášejících se z výšin přecházelo do nižší úrovně. Tím se pohyb zvětšil, barvy byly sytější a zvuk hlasitější a hlubší.

Holda viděla, že tyto bytosti podobné zvířatům se tímto způsobem dovedou živit silami přírody, že do sebe vpíjejí nejen nejjemnější síly z vyšších úrovní, ale současně také zvyšují svou pozemskou sílu a uplatňují ji v činech. Blížilo se jim to, co pozemsky nutně potřebovali: výživa pro tělo.

Holda se pohroužila do těchto zvuků proudících z činných paprsků a její ústa začala tiše formovat hlásky a tóny, které byly v počátečním stadiu vdechovány do pozemské oblasti jako záchvěvy. Při tom se stalo cosi podivuhodného: také k ní se blížil zvuk! Spolu s ním se objevilo nádherné zelenomodré světlo a zdálo se, že jemné paprsky přitahují šumění perutí.

Na Holdu s úsměvem pohlíželo kulaté, něžné, jemnohmotné sluneční oko.

Cítila, jak se z její bytosti uvolňují chvějící se zářivá vlákna. Vnuknutí, které jí bylo cizí, ji nutilo, aby do měkkého písku u svých nohou nakreslila kulatý sluneční obličej. Vzpomněla si, že se v myšlenkách zabývala tím, čím by měli tak velké množství lidí večer nasytit. Bylo jim zde totiž ještě všechno cizí a nikde nebylo vidět žádné zvíře, které by jim mohlo posloužit za potravu.

Jemná vlákna se spřádala dál: dolů proudilo světlo, světlo vyzařovalo z Holdy zpět a kolem ní a nákresu na zemi se spřádal světlý kruh. Holda na to hleděla s údivem.

V té chvíli se k ní přiblížil elf.

„Můžeš zavolat bytosti, které mají poskytnout potravu vašim tělům,“ slyšela Holda hlásek tohoto něžného dítěte květin. „Jen počkej, až se objeví první paprsky měsíce. Pak nadejde ta chvíle!“

Holda cítila ve své duši cosi nepopsatelného. Byl to dík Světlému Otci a údiv nad tím, jak všeobsáhle proniká jeho síla, která se šířila jako proud od kruhu ke kruhu. Od kruhu ke kruhu? Odkud k ní přišla tato představa? Proč musela nakreslit ten kruh v písku?

„To je zákon pohybu, že všechno, co vyjde ze začátku, teče znovu nazpět do začátku!“ ozval se jakýsi hlas.

Zjevil se neznámý světlý. Byl vyšší než Heimdal, ale nižší než Světlý Otec.

Z jeho vyzařování prvotní síly planulo neustále se měnící světlo všeho, co spojuje, a kolem něho se zachvívalo jméno:

„Ahura Améša.“

Holda stála ve světle Pána stejně jako Hjalfdar, který rovněž zaslechl jeho volání. Světlý Otec zařídil, aby uzřeli jednoho z jeho prastvořených duchů. Ten teď vysílal proudy sil k lidskému duchu, protože tento lidský duch byl čistý a bdělý na to, aby to pochopil.

„Vyryj znaky, které jsi směla spatřit, do pískovce, aby zůstaly zachovány.“

Holda se Hjalfdarovi se vším svěřila, i s tím, že jí vznešený přikázal:

„Mlčte o tom, neboť v síle mlčení vyrůstá splnění.“

„Jaký je ten vznešený světlý?“ zajímalo Hjalfdara.

„Jaký je ten, který se pohybuje ve všem záření?“ zamyslela se Holda.

„Jeho obličej je tak krásný, že jej není možné spatřit lidským zrakem. Odpovídá totiž zákonům souměrnosti a dokonalé krásy. Jeho oči nápadně září a vrhají barevné proudy světla na lidi, vždy podle toho, jak je nasměrována vůle tohoto praducha. On sám prohlásil ve znění svých paprsků:

,Jsem jeden z duchů v prastvoření. Ve službě Světlu vám chci předat základ své moudrosti. Už dávno je v zárodku na zemi. Zvířata i rostliny ji mají v sobě, lidé ať se však naučí využívat ji vědomě. Ukazuji vám velké síly přírody a vedu vás po moudrých cestách vzhůru. Tobě, lidský duchu z prvotního zdroje, bude mým prostřednictvím umožněno navázat spojení se světlou říší Boha. Brzy bude moci tvůj zrak pronikat do výšin jeho posvátného hradu, který se nachází uprostřed prvního kruhu prastvoření a pobývá v něm Duch Pravdy!’ “

Bylo toho mnoho, téměř příliš mnoho pro lidskou dvojici. Zatímco ostatní odpočívali, přišlo k nim ze světlých výšin toto silné prožití.

Holda místo neopustila. Tiše seděla a hleděla na kruh se slunečním obličejem nakreslený v písku. Hjalfdar jí byl nablízku a díval se dolů na mlčící údolí, kde odpočívali jeho druhové.

Ať spí, jejich těla si zasluhují, aby se úplně uvolnila po obtížném putování a po posledním velkém vítězství nad sebou samými. Měli v úmyslu jít brzy dál, posílení a vyzbrojení, do nové budoucnosti, kterou ještě neznali, a možná i do nejednoho nebezpečí.

Vtom se Holda zlehka dotkla jeho ruky a mlčky ukázala na zem. Nad kruhem v písku to začalo zářit a pohybovat se. Vypadalo to jako zrcadlení vzduchu. Zdálky zaslechli, jak se ve vzduchu míhá a poletuje mnoho ptáků, a k jejich uším dolehlo šumění mnoha perutí.

V paprsku zářivého světla připlul chvějící se pár křídel a do nakresleného kruhu se snesl velký pták. Tmavě se leskl a podobal se divokému holubovi. Hjalfdar ho rychle chytil, krátce mu silně stiskl krk a tak ho usmrtil. Za ním přiletělo celé hejno ptáků. Byla to potrava pro lidi odpočívající v lese.

Mnoho z nich probudilo třepetání ptačích křídel, a když jim Holda vyprávěla, že světlí vyslyšeli její prosbu a poslali jim potravu, měli radost. Všichni pomohli přichystat a rozdělit jídlo.

Obalili ptáky i s peřím měkkou hlínou, položili je do ohně a upekli je v něm.

Když bylo jídlo připravené, posadili se kolem ohně, u něhož pracovaly ženy. Otloukaly připečený obal z ptáků a tímto způsobem odstraňovaly z masa peří. Kolem se šířila libá vůně.

Před rozdílením jídla přistoupil Hjalfdar k ohni.

„Světlý Otče, děkujeme Ti za toto jídlo, které jsi nám v nové zemi daroval jako první! Živíme se podle tvé vůle plody tvých niv a lesními zvířaty.

Ukaž nám, která zvířata smíme pojídat a která musíme šetřit. Ukaž nám v síle svých nezměnitelných zákonů potravu nového domova, protože Tě chceme být poslušni. Děkujeme Ti a prosíme Tě: Světlý Otče, ať tvá milost zůstává s námi!“

POTÉ, CO prošli čekající zemí, se dostali do úplně jiného pásma. Všechno, co dosud cítili, byl tichý údiv nad mnohotvárností díla stvoření Světlého Otce. Žili ve tkaní přírody a společně s tímto tkaním a cítili, že jsou spojeni s proudy procházejícími světem.

Jestlipak se tady objeví jejich dávní bytostní přátelé z dřívějšího domova? Jejich pozornost vzbudily bytosti mnoha druhů, zejména menší vodní živočichové, obojživelníci a hmyz. Jakmile si jejich oči přivykly na mnoho tvarů a barevnou pestrost stromů a rostlin, viděli stále více jednookých, poměrně dost velkých zvířat visících jako listy na stromech.

Bujná hojnost života a barev zde na oči působila úplně jinak než chladný, drsný domov sopečných předhůří, písečných přesypů a stepí.

Podobně rozmanitě jako příroda byli utvářeni také bytostní. Nazývali je: spojující, zprostředkující, lehcí, plynoucí a světlí. Holdě od té doby, co se jimi zabývala, připadalo, že sice vypadají jinak, ale jsou stejného druhu.

Byla přesazena do jiné přírody, díky svému jemnému cítění se ale rychle dostala do souladu s novým okolím a včlenila se jako správně naladěná struna do velkého chóru života.

Ještě nikdy neprožila takové noci. Dříve bývaly noci buď dlouhé a šedivé, nebo je osvětlovala severní polární záře. Teď ale spatřili na tmavomodré obloze mnoho hvězd, které dobře znali.

Neviděli však již Heimdalův most, ani neslyšeli hlahol jeho rohu. Zato se na ně ve dne smálo slunce a velké větve se skláněly pod tíží bujně rostoucích květů napitých vodou.

Z vod se vynořovala zvířata, především ještěrky a žáby. Pokojně a vůbec ne plaše hleděly velkýma očima na lidi.

Holda opět spatřila vyzařování vzniklé ze chtění těchto zvířat a znovu při tom zaznívaly tóny, které potěšily její sluch. Vnímala tyto zvuky a snažila se je napodobit. Najednou měla dojem, že je se zdejšími zvířaty spojená jemnými vlákny a že rozumí jejich řeči. Začalo pro ni nové, blaživě bohaté prožívání.

Tato noc pod oblohou posetou hvězdami v lese, kde tiché šumění stromů a bublání vody nerušilo tisíce hlasů, ale doprovázelo je jako tichý, uspávající zpěv, byla jako ponoření se do dávno zapomenuté vzpomínky.

Necítili únavu. Zatímco ostatní spali, Hjalfdar a Holda bděli. Jejich modlitba se podobala zpěvu ke Světlému Otci.

Brzy ráno se les ještě halil do jemných závojů. Holda přistoupila spolu s několika dívkami k ohni. Kolem nich poskakovala se štěkotem malá, čilá, huňatá zvířata, která se postarala o vyčištění místa odpočinku. Téměř ani kůstka už neprozrazovala, že se tady včera jedlo.

Holda sáhla bezděčně rukou vzhůru. Z jednoho stromu se k ní s úsměvem sklonil malý obličej a jakýsi bytostný jí ukázal větev s plody připomínajícími chléb. Ochutnala je.

Také dívky to viděly.

„Holdo, světlí tě milují! Můžeme se od tebe naučit tomu, aby i nám byli pomocníci tak milostiví?“

„Buďte přirození a otevírejte se posvátným silám, pak se vám všeho dostane samo sebou,“ poučil je Hjalfdar, který právě přišel.

Chlebovník, jak jej začal nazývat, jim poskytl spoustu plodů a všichni se jimi nasytili. Chlapci pak ještě měli velkou sklizeň, protože Hjalfdar radil, aby si této potravy nabrali na cestu.

KDYŽ Hjalfdar kráčel vedle Holdy v čele spořádaného průvodu, opět se nad ním vznášel velký plamen. Skupina mladých mužů zpívala píseň, která měla chválit novou zem.

Obloha byla jasně modrá a vzdálené pruhy světla připomínaly zářící proudy Heimdalova mostu. Bude opět svítit slunce?

Cesta hustým houštím, které Hjalfdar rozrážel pádnými ranami, byla namáhavá. S důvěrou se blížili k údolí setrvání, které jim zaslíbil Světlý Otec.

Ano, slunce svítilo! Svítilo na širou, úrodně se zelenající rovinu, lemovanou řadou pahorků jako kotlina.

Slunce rychle vystoupilo nad obzor. Tento způsob pohybu slunce pro ně byl nový. Přišli ze země na dalekém severu do mírného pásma, a proto ještě nechápali mnoho věcí. Chyběla jim totiž znalost toho, jak je utvářena země a jak se pohybuje.

Vděčně ale pociťovali teplo i vlhkost vzduchu a záření slunce, které tak nesmírně prospívalo rostlinám k jejich růstu.

Viděli také, že zde žijí velké bytostné postavy a že horlivě pracují.

Kdysi tady došlo k velkým zemským převratům: na svazích bylo vidět zlomy, obnažující na tomto místě zemského povrchu nitro země a jeho vrstvy.

Sledovali bílé a kovově se lesknoucí oblázky, které se v jemných vrstvách táhly těmito zlomy.

Bytostný vůdce odpověděl na Hjalfdarovu otázku:

„To pozvedly žhavé síly a posunuly o kus dál. Pak to zadrželi obři. Pórovitá hmota kamene do sebe pomalu nasála vodu a ta se objevuje jako třpytivé krystaly.

Podívejte se kolem sebe. Teplo, slunce a žhavá láva udělaly z této kotliny úrodné údolí, kde teď žijí zvířata a v pozdějších dobách bude sloužit za obydlí lidem. Vy ale musíte jít dál, ještě nejste u cíle! Budou tam vyšší hory, střeží je obři. Žijí na těchto výšinách a chodí velkými kroky po hřbetech, které jim připadají jen jako půvabné vlny porostlé zelení.

Jsou dobrotiví a díky svému působení mezi bytostným a jemnohmotností hrají velkou roli. Jsou vlastními staviteli hmoty, která vznikla jejich přičiněním, a jejich vůlí je láska k výstavbě.

Spřátelte se s nimi stejně jako s námi, vždyť nás už znáte dlouho. Vysílejte k nim ze svého chtění důvěru a lásku, pak se od nich dočkáte také důvěry a lásky. Ve své důvěře jsou spojeni se všemi světlými a jsou opravdu silnými pomocníky.

Jestliže se začleníte do velkého soukolí života, budete moci s jejich pomocí postavit i ve hmotě velké, nádherné stavby a rozvinout síly, které teď ještě vůbec neznáte. Zatím ještě nemáte představu o síle spočívající v životě, byli jste však vyvoleni, abyste všechny tyto dary poznali a využili.“

Zatímco šli dál, slunce stoupající stále výš žhavě pálilo a trápila je žízeň.

Hjalfdar poprosil své světlé přátele, aby mu v pravou chvíli ukázali nějaký pramen. Jeho duch neměl starosti ani pochybnosti a z vlastní zkušenosti se naučil, že se nemusí bát žádného nebezpečí, jestliže bude v pravou chvíli bdělý, protože nebezpečí se pak nemůže projevit ve hmotě.

Holda se dívala hodně k zemi. Otevřel se jí opět nový život v půdě a pozorovala jej s velkou radostí. V kamenných masách viděla obličeje. Uvnitř skal pobíhaly přívětivé, mlčící a velmi pracovité malé postavy. Často se v podobě závojů či světlých stínů objevovaly i na jejich povrchu, nebo tu a tam vyhlížely ven a přitom přátelsky mávaly a nosily blýskavá světélka do trhlin ve vrstvách.

Staraly se o tyto zárodky vyzařováním své lásky, a tak se rozzářily barvy, které tato hornina měla mít později i ve hmotě. Holda viděla, jak to bude vypadat v budoucnosti.

„Až budete budovat Pánovi nade vším životem, jemuž budete opravdu sloužit, k jeho cti stánek na zemi, ukážeme vám poklady našich dílen. Poznáte, že jsme od té doby, kdy nás stvořil Duch svatý, nebyli nečinní.“

Holda naslouchala ve svém nitru: jak to řekli? „Duch svatý!“ Vzpomněla si, že už kdysi slyšela tato slova plná světla a života. Tehdy je vyslovil Hjalfdar, stojící ve znění paprsků pod Heimdalovým mostem. Bylo to dlouho předtím, než se vystěhovali do světlé země. Hjalfdar tehdy pronesl: „Duch svatý se vznáší nad vodami!“

STEZKY byly stále méně schůdné. Hjalfdar razil cestu a Holda šla v jeho stopách. Nezvolil cestu rovnou, zelenou kotlinou, přestože by bylo zdánlivě snadnější procházet jejím středem, ale řídil se svým vnitřním hlasem a postupoval podél svahů pahorků, které byly porostlé hustým, houževnatým křovím a úponkovitými rostlinami podobnými liánám.

Palčivé slunce stoupalo výš a výš a křoví poskytovalo málo stínu. Přesto se nikdo nedožadoval odpočinku nebo nápoje, ani si nepřál, aby se vydali cestou po volné zemi, která se jim rozprostírala u nohou. Všechny do jednoho naplňovala důvěra v muže v jejich čele. Jejich důvěra vyrůstala z Hjalfdarova klidu a síly. Působil ze zákona. Tak jako se otevíral, vědom si spojení se Světlým Otcem, tak držel i své tělo – vzpřímeně a uvolněně. Oblévaly ho paprsky, přitahovaly to, co bylo čisté, a odpuzovaly všechno rušivé.

Stále silněji působila přitažlivost stejnorodého. Pomocníci vysílali stále více vláken a z nich se jako základ výstavby tkaly jemnohmotné obrazy toho, co měl nový národ uskutečnit.

Tak lidé šlapali po těžko schůdných stezkách, zdánlivě plně zaměstnaní obtížemi pozemského života, a přesto povznesení v duchu. Poháněla je, prozařovala a vedla síla, kterou znali.

Nepozorovaně uběhly hodiny, během nichž stálo slunce vysoko na obloze. Pak opět sestoupilo za tmavomodré pahorky a za stále vyšší horské hřebeny.

V přírodě bylo ticho, neobvyklé ticho. Pahorky pokrývala jemná rosa. Vyšel měsíc, ale na západě stále ještě plál na večerní obloze červený pruh. Bylo tam ještě jasno, zatímco na severovýchodě pokrývala oblohu tma a chladná modř.

Na rovině se táhly jemné pásy mlhy. Vznášely se v nich jemné bytosti a plaménky a z hlubin země vystupovali malí bytostní.

Když Holda procházela, bdělá a otevřená, nízkými lesy, otevíraly se její oči stále víc a víc. Se světlem stoupajícího měsíce se zvedl noční vítr a ozývaly se hlasy zvířat: jasné, vábivé vrkání usínajících holubů a troubení pasoucího se jelena.

Stále zřetelněji bylo slyšet jakoby bublání tekoucí vody a pak lidé spatřili, že za horským hřebenem nalevo od nich se údolí rozšiřuje. Bublání se ozývalo odtud. Zdálo se, že shora proudí stříbrné světlo a shromažďuje se na dně údolí v podivuhodném jezeře.

Jakmile lidé uviděli údolí v měsíčním světle, zajásali. V mírném vánku se kolébaly šumící stromy s vějířovitými korunami a vysoké traviny s vonícími květinami halily jejich nohy jako závoje.

Jak nádherné to tady asi je ve dne za slunečního svitu, když už ve stínech noci je vidět takovou příjemnou krásu! Lidé se nezastavili ani na okamžik. Táhlo je to do nitra údolí, kde zářilo jezero jako stříbrné světlo. Proto je nazvali Stříbrné jezero.

Došli k Hjalfdarovi, který stál na skalisku a hleděl jim vstříc. Posadili se a také zvířata ulehla na zem. Mladí muži rychle vyhrabali malé ohniště a naplnili je dřevem.

Potom dívky přinesly oheň z posvátné nádoby. Našel v suchých, pryskyřičných větvích hodně potravy.

Plamen stoupal vzhůru a šířila se z něho libá vůně. Hjalfdar pronesl slavnostním hlasem:

„Tak jako stoupají plameny tohoto posvátného ohně do dálek nebes, tak míří dík tvých dětí vzhůru k tobě, Slunečný Otče, který naplňuješ svět teplem a světlem.

Heimdalův most, který jsme vídali pozemskýma očima, jsi nám ve starém domově ukázal jako cestu do výšin. Vědění o ní jsme si vzali s sebou do nové země. Ukázal nám ji někdo vyšší, jemuž sloužíte i vy: Světlý Otec! Uviděl jsem jeho živý paprsek a On mne jím naplnil.

Vy, kdo jste se tady teď shromáždili, jste mě následovali, protože sloužím jemu. Tato říše slunce je pro nás nová, zdejší kousek země je úrodný a plný života.

Uslyšel jsem hlas Světlého Otce:

,Zůstaň zde, neboť toto je vaše země! Odtud se v lidech zakotví mé svaté zákony, odtud se budou šířit kořeny velkého stromu osudu kolem celé zeměkoule. Žehnám této zemi, kde se v mém jménu usadí a budou obdělávat půdu čistí lidští duchové. Amen.’ “

NAD ÚDOLÍM setrvání, kam vstoupil Hjalfdar se svým lidem, se rozlila jasná záře.

„Tady si postavme chýše! Pán Světla nám dal všechno, co potřebujeme k tomu, abychom si zařídili život.

Pamatujte na má slova, nedopusťte lehkomyslně, aby dozněla, ale oživujte je ve svém životě. Světlý Otec vám dal mnoho práce, protože jen tehdy, když se budou vaše pozemská těla správně hýbat, budete hodni chleba, který vám poskytuje. Naše bytí je jako koloběh, který vychází z věčného zákona a opět do něho musí vyústit. Ve všem, do čeho se teď pustíte, se zase vrátíte ke svému východisku. Jestliže půjdete správně, bude následovat vzestup.

To je nutné říci, i když tomu nerozumíte. Ale všechno, co je mně řečeno ústy Světla, musím ihned předat dál. Tím jdu totiž před vámi a razím vám cestu, jako jsem šel před vámi ohněm a bouří, zimou a nouzí, bojem vedoucím k vítězství až sem do země setrvání.

Až do nepozdějších dob této země, kdy ji budou omývat velké vlny, kdy ohně vyzdvihnou jinou zemi a bílé vrstvy pokryjí tuto zemi na tisíce slunovratů, bude stále ještě kolovat pověst o ,domově světlých Asů’, který lidé vytvořili na zemi Bohu, aby se v lásce a síle trvale zakotvili ve hmotné části stvoření.

Pravím vám, jednejte ve svém každodenním životě podle mých slov a zůstaňte mlčenliví, jak jste byli dosud. Chci vám ukázat světlá vlákna vašich činů, jak každý den stále zářivěji procházejí naším krásným údolím a zesílená proudí zpět ze světlých výšin.

Nejdříve si zřiďme vlastní domácnost. Každému z vás k tomu určím místo. Až se postaráme o domov, postavíme stánek Světla ke cti Věčného!“ ˜

Pod ochranou napnutých kožešin pak trávili u otevřeného ohniště hodiny odpočinku, dokud se stříbrné údolí nenořilo stále víc do stínu, protože měsíc zapadal.

Pak se obloha rozjasnila a paprsky denní hvězdy po ní vítězně přeletěly ještě dříve, než její načervenalá koule vystoupila nad pahorky.

Tak jako se jezero předtím skvělo stříbrným leskem, tak je teď zdravilo podivuhodně tmavomodrou září, jasné a průhledné do největších hlubin, čisté jako zrcadlo. Blízko hladiny plavalo mnoho ryb. Nebyly vůbec plaché a daly se chytat rukama.

Hučící, bíle se pěnící vodopád se ve světle vycházejícího slunce rozprašoval v pestrý, jemný deštík a spolu s ním zaznívaly v nádherném chóru hlasy ptáků.

Před zraky lidí se ukázalo nesmírné množství rostlin a květin i rozlehlé lesy, kde se vlnily kapradiny a listy palem. Nad lesy plnými svěžího, bohatého života pradávného světa se táhla jemná vůně, která vystupovala z jezer s modře se lesknoucí, zrcadlící se hladinou. Nad vzdálenými horami tyčícími se do větší výšky poletovali v širokých kruzích bílí supi.

Lidé uzřeli bytostné pomocníky. Kde ale jsou obři?

„Odešli dál, do kamenitých hor, protože nemají pobývat ve vaší bezprostřední blízkosti tak dlouho, dokud je nezavoláte. Žijí tam také velká zvířata, která potřebují jeskyně, vysoké stromy a bažinaté vody. Jsou tam i tlustokožci s dlouhými krky, takže mohou spásat vysoké stromy, a ještěři žijící většinou v jeskyních a bažinách, ale i oni se živí rostlinami.“

Holda už zase získala nové přátele, nebo měli pouze jiný vzhled odpovídající krajině?

Stříbrolesklou vodní žínku s bílým obličejem a velkýma, zelenomodrýma očima, jež se leskly jako perleť, nazvala „jezerní žínkou“. Když pronikala vodou, rozrážela ji jako šíp. Jakmile vystoupila z hlubin, přivolávala líbezně vábivým zpěvem lidi, kteří nedávno dorazili k jezeru.

Holda ihned vyciťovala toto volání jako něco nesmírně důležitého. Velká rybí žena se stříbrolesklým šupinatým tělem na ni pronikavě hleděla svýma třpytícíma se očima. Co je to za tajemné tkaní kolem této jinak utvářené ženy, kterou to, jak se zdá, silně přitahuje k Holdě?

„Světlovlasá ženo, vidím svítit tvůj duchovní plamen a ten zahřívá moji duši. Přišel lidský duch a přivedl s sebou do našeho údolí mnoho jiných přesně tak, jak nám to oznámila Erda. Erda mne pověřila, abych vám byla věrná. Je velmi moudrá a spravedlivá a my ji posloucháme.

Chci být tvou přítelkyní! Když přijdeš večer po západu slunce k vodopádu u jezera, vždy mě tam najdeš. Abys věděla: až budete chtít postavit hrad Světlého Otce, dobře ti poradím!“

A ponořila se do svého bublajícího živlu – její zpěv, který zněl jako perlivý, šplounavý smích, však ještě zazníval nad vlnami jezera, kde mu naslouchali bytostní.

„Slyšela jsi ten zpěv?“ vyzvídaly ženy u Holdy.

„Ano, byla to jezerní žínka. Jen čekejte a naslouchejte, bude ještě často zpívat svou píseň!“

Nastalo ticho. Ženy se posadily na břehu jezera, jehož vysoké modrozelené vlny s nízkými, bílými hřbety smáčely hustý mech na břehu. Po tenkých smaragdových větvích kolébajících se jezerních rostlin vystupovaly stříbrolesklé vzduchové bublinky. Na hladině plavaly bílé květy a na březích zálivů ležely lesklé, třpytivé mušle.

Občas se po jezeře mihla užovka, celá se kroutila a syčela. Přilétaly sem kachny a labutě a na hladinu jezera se snášeli vodní ptáci s pestrým peřím. Holda se nemohla dost vynadívat na tu krásu.

Vlny vyplavovaly na břeh velké kusy dřeva se žlutou, měkkou pryskyřicí. Zdálo se, že vystupují z hlubin.

„Toto jezero je nádherné a tajemné. Je plné krásy a mlčení a myslím, že se v něm skrývá i mnoho podivuhodných pokladů.“

Co Holda rozuměla slovem „poklady“, nebylo ostatním jasné. Viděli ale, jak často Holda pozná věci, které jim zůstávají utajené, přestože i oni znají bytostné postavy v lese, v jezeře a ve všech živlech.

Zatímco ženy se zabývaly přípravou jídla a pasením zvířat, muži poráželi v lesích stromy na stavbu svých obydlí a s obrovskou silou je přivlékali. Hjalfdar uměl přivolávat zvláštní síly a využívat je, takže stavba jejich domů rychle postupovala. Vznikaly úplně jiné domy, než jaká byla kdysi jejich první obydlí. Výstavba byla obtížnější a namáhavější, ale malá vesnice působila o to krásněji a útulněji.

Hjalfdarův dům postavili na nejvyšším místě údolí a obehnali vysokým a širokým plotem spleteným hustě z větví. Kolem něho vznikly chaty starších mužů a potom ve druhém kruhu chaty mladších mužů.

Domy vypadaly dost podobně, lišily se pouze barvou dřeva a velikostí, která byla přizpůsobená počtu jejich obyvatel. Střechy domů stavěli muži ploché. V nízkých dveřích zavěsili kožešiny a v dřevěných stěnách udělali okenní otvory, aby dovnitř propouštěly trochu světla.

Uprostřed místnosti stál dřevěný sloup a strop podpíraly i další sloupy. Čekaly na nové lovecké trofeje, které měly teprve postupně ozdobit celou místnost.

Byla mnohem větší, než jak působila zvenku. Za domem se ještě ke střeše připojoval kus střechy podepřené sloupy: chránila velké místo, kde ženy mohly tkát a provádět jiné práce.

Obyvatelé domu sem také ukládali nářadí a stál tady krb. Ve velké vnitřní místnosti stál rovněž krb, kolem něho se všichni shromažďovali k jídlu a ke spánku.

Mladí muži bydleli v dlouhém domě, dívky zůstávaly v domě rodičů. Hjalfdar co nejúčelněji stanovil, jak má být kdo ubytován.

Z výše položené osady se otevíral krásný výhled na jezero a na řady pahorků až ke stříkajícímu vodopádu. Na oči zvyklé na rovinu působily blahodárně pahorky a řady luk zelenající se v dálce, které se směrem na západ stále více zvětšovaly.

Když osadníci dokončili stavbu nejnutnějšího zařízení, začali opět žít obvyklým způsobem života, jakým žili na dalekém severu. Muži prozkoumávali v menších i větších kruzích loviště. Vydávali se na všechny strany, aby pozorovali zvířata, která se neodvažovala přiblížit do blízkosti lidí.

Co bylo asi příčinou plachosti a bázně mnoha zvířat?

„Když Hjalfdar půjde na první obchůzku sám, jistě si získá důvěru zvířat,“ řekli si mezi sebou, „protože k němu přibíhají.“

A tak lovci prosili, aby šel před nimi, a oni že ho budou zdálky následovat.

Zpočátku se obyvatelé údolí živili hlavně rybami ze Stříbrného jezera a šťavnatým ovocem, které rostlo na vysokých stromech na slunečném dně údolí. Ovoce vyrůstající na této půdě bylo tak výživné a plné aromatické síly, že jim stačilo sníst ho jen několik kusů, aby se nasytili. Brzy také pocítili, že mírné podnebí změnilo jejich stravovací návyky. Sami od sebe se vyhýbali tučným pokrmům, které potřebovala jejich těla ve starém domově. Stejně tak už neměli chuť na syrové nebo uzené maso lesních zvířat.

Holda se intenzivně zabývala bylinami, v tomto kraji se jim dařilo. Byly šťavnaté a aromatické a rostlo jich tady ve velkém množství mnoho druhů.

Znovu se hlásili její malí, světlí pomocníci, kteří ji vedli. Opět viděla záření rostlin, jež – zvlhlé noční rosou – natahovaly své něžné hlavičky ke slunci. Když se žhavá denní hvězda na obloze blížila ke svému nejvyššímu bodu, voněly a žhnuly nashromážděnou sluneční silou.

V té době je ženy trhaly pod Holdiným vedením nejraději. Sbíraly ovoce a byliny, protože světlí řekli Holdě, že je to nutné pro pozdější dobu.

ZATÍM se muži vypravili na průzkum kraje. Hjalfdar cítil vnitřní popud k prvním obchůzkám. Šel vpředu, jak si to spolu domluvili. Na své cestě zřetelně viděl znamení, která mohla pocházet jedině od bytostných. Dostalo se mu schopnosti je svým otevřeným zrakem poznat a porozumět jim a bylo pro něho samozřejmé se podle nich řídit. Měl na cestě sbírat zkušenosti a učit se novým věcem.

Hjalfdara to pohánělo vpřed a nevydržel v blízkosti svých průvodců. Nemohl ani zatroubit na roh, aby jim dal vědět, kterou stezkou se pustil. Ať hledají po svém, i oni musí využívat všechny schopnosti, které do nich vložil Světlý Otec. Příliš snadno si zvykli na Hjalfdarovo spolehlivé vedení, běhají bezmyšlenkovitě za ním, a proto zlenivěli. To nesmí být. Dokud procházeli těžkou cestou čekající zemí a byli při ní vystaveni nebezpečí a nejistotě, zůstávali bdělí. Teď je ale, ve skvěle chráněném, nadbytkem se skvícím domově, bylo nutno vést k bdělosti.

Hjalfdar stál v neznámém lese a větřil jako zvěř. Nalevo vedla úzká stezka vzhůru po horském hřebenu a vybízela ho, aby postupoval dál. Nevypadá to snad, jako by po ní šly lidské nohy? Hjalfdar bedlivě prozkoumával půdu.

To nebylo zvíře, to musel být člověk s velkými chodidly.

Hjalfdar bezděčně sevřel pevněji své kopí. Sledoval stopu vedoucí tam a zase zpátky. Přitom také poznal, proč se zde tajemný chodec obrátil. Objevil totiž léčku, visící na větvi jednoho stromu. Takže to byl lovec!

Léčka byla upletená z vláken, jaká Hjalfdar ještě nikde na stromech neviděl, a proto lovec musel být z jiného kraje. Dorazil sem nejspíš z jihu podél řady pahorků. Hjalfdar vzal léčku s sebou a sledoval stopu dál.

Les byl stále hustší. Z rozkošatělých stromů visely špičaté dlouhé listy stříbřitě šedozelené barvy podobně jako u eukalyptů. Kmeny byly hedvábně šedé a měly rozpukanou kůru, plody vypadaly jako modré lesklé bobule.

Poletovali tady ptáci, kteří halasili zvláštním zpěvným způsobem. Byli pestří a hlasití jako papoušci a jejich peří podivuhodně hrálo barvami. Velký muž se musel shýbat, aby mohl proklouznout pod stromy v hustém lese. Náhle se stopa lidských nohou ztratila a Hjalfdar poznal, že tato bytost asi pokračovala v cestě po větvích.

Směr, kterým se ubírala dál, byl schopen zachytit pouze bystrý zrak přístupný jemnohmotným jevům a pouze jemný čich ducha spojeného s přírodou.

„Ano, zase mě vedeš, světlý elfe, znám to dobře. Tvé tančící paprsky označují šedá vlákna, která po sobě zanechal ten lovec. Byla to zvláštní bytost, napůl zvíře a napůl člověk!“

Hjalfdar si to zamyšleně řekl sám pro sebe a zakroutil hlavou. Každý nerv měl napjatý na nejvyšší míru. Postupoval už mnoho hodin na jih. Často musel sáhnout po nepoddajných hustých větvích a skákat ze stromu na strom jako opice. Neohlížel se za sebe, ani nepomyslel na návrat. Byl přece na stopě zvěře.

Zbarvení světla v hustém lese se změnilo. Sluneční paprsky již nemohly proniknout tuhými listy. Zešeřilo se, Hjalfdara obklopilo mléčné šedozelené světlo a ze stromů proudil omamující vzduch. Zdálo se, že se na Hjalfdara snáší tíživá únava jako jed. Jenom teď neusnout, ozvalo se cosi v něm. To by nebylo správné a jistě by to bylo nebezpečné! Omamující vůně však neustupovala. Před očima muže se točily všechny barvy.

„Světlý Otec pomůže!“ byla jeho jediná myšlenka. „Vzdušní, přijďte a veďte mě!“

Do okruhu jeho vyzařování, které už bylo velmi mdlé, začala shora plynout jemná, zářivá vlákna. S neobyčejnou námahou se dokázal vyhoupnout na vysoký strom převyšující ostatní stromy. Tím se dostal na čerstvý vzduch nahoře a zároveň získal výhled na šedozeleně stříbřité moře stromů. Připadalo mu nekonečné. Stromy pokrývaly jeden pahorek za druhým, údolí za údolím.

Hjalfdar se rozhodl, že stráví noc na tomto stromě. Shora mohl sledovat stopu divocha. Vedla k vrcholu pahorku, náhle se prudce zatočila a zmizela. Hjalfdar znal svůj cíl pro příští den.

Noc nadešla rychle. Hjalfdar snědl několik kusů ovoce, které měl ještě s sebou. Pak se otevřel paprskům Světlého Otce.

Pronikl do něho světelný proud a posílil ho. Ve vroucím pohledu vzhůru k lásce Světlého Otce spojil Hjalfdar prosbu a dík a pak nechal své tělo odpočívat v přirozené poloze, ale plně je ovládal. Byl uvolněný, a přece v každém okamžiku bdělý. Tak seděl mezi nebem a zemí na větrné výšině a proudy z vesmíru posilovaly jeho vyrovnaného ducha.

Noc byla mírná a jasná. Hvězdy jasně, překrásně svítily, jako by byly ještě dvakrát tak velké. Sametová obloha se Hjalfdarovi zdála nesmírně rozlehlá. V korunách stromů zvláštního tvaru, košatících se po ním, se neozvala ani hláska. Strom, který si zvolil, široce rozkládal své sukovité větve.

Omamující zápach stromů se držel pod jejich hustými korunami. Znemožňoval lidem i zvířatům, aby tam strávili noc. Proto zde také vládly velké ticho a osamělost. Nahoře ale povíval slabý, osvěžující větřík. Hjalfdar se s pomocí světlých dostal na jediné místo vhodné k odpočinku, které se v širokém okolí vyskytovalo. Tichý a zcela spojený s velkým tkaním stvoření seděl na větvi obrovského stromu.

Náhle zaslechl v dálce hlasy. Byly to zvláštní zvuky: jako by je vydávali rozzlobení, podráždění lidé, přesto však byly zvířecího druhu. Hjalfdar něco takového ještě neslyšel. Zarazil se. Zdálo se mu, že směs zvuků souvisí se stopou a pohybem tohoto zvláštního divocha.

Celou noc slyšel zaznívat zvuky chvíli na jednom a pak zase na jiném místě, takže věděl, že je tady víc takových zvířat.

Zřejmě se střídaly volání a odpověď. Noc, která svým chmurným klidem a osamělostí pronikla neobvyklým způsobem do jeho duše, mu připadala velmi dlouhá. Ještě nikdy se nestalo, aby Hjalfdara přepadl pocit opuštěnosti, teď se ho ale zmocnil. Zdálo se, že i bytostní se k němu nepřibližují. Svým jasnovidným zrakem však spatřil světlo, které planulo v jeho vlastním nitru a osvětlovalo celou duši. Jakmile je postřehl, zapomněl na tísnivou náladu kolem sebe. Opět se spojil se světlým životem.

Konečně se to nad obzorem zářivě mihlo a nad zemí se rozezněl zpěv, ve vzduchu se pohyboval jakoby nespočet blýskavých zrnéček prachu. Nad pahorky proniklo světlo a sluneční paprsky se náhle ve vlnách převalily přes moře stromů. Ozvaly se ptačí hlasy. Chladný vítr uchvátil spící stromy a zatřásl jimi.

Nad procitající lesní samotou se rozšumělo cosi, co připomínalo hučící varhanní koncert. Hukot se rozezněl v dálce, jako by jej přinesly sluneční paprsky.

Kořenné, už ne omamující vůně lesa stoupaly vzhůru. Přes pahorky přiletěla hejna ptáků s pestrým peřím a vrhla se do vlnících se korun listnatých stromů.

Hjalfdar s údivem sledoval poutavý obraz, ten se však během několika minut změnil. Bručivý křik umlkl. Zvířata nejspíš naslouchala ptačímu shonu. Zato ptáci byli o to živější. Hjalfdar si musel vzpomenout na léčku, kterou objevil v korunách lesních stromů.

Náhle celý udivený a napjatý zvedl hlavu. Směrem k jihu, na úbočí nejvyšší skupiny pahorků bylo vidět v korunách stromů pohyb! Vypadalo to, že tam nahoře byl vypuštěn houf a v dlouhé řadě pospíchá lesem.

Podle prudkého pohybu stříbrošedých vrcholků stromů bylo poznat, kudy prochází. Rychle se to blížilo a Hjalfdar zpozoroval, že to směřuje k němu. Že by našel lovce, který sleduje starou stopu a pospíchá ke své léčce? Co je to asi za bytost, která žije v lese, je divoká a silná jako zvíře a chytrá jako člověk?

Koruny stromů se vlnily stále blíž a blíž. Hjalfdar opatrně slezl trochu níž, aby mohl pozorovat blížící se zvíře. Údivem ale strnul nad tím, co spatřil přicházet.

Je to člověk? Je to chlupatý obr, opice nebo démon?

Stačilo mu sáhnout svými svalnatými, dlouhými a chlupatými pažemi do větví, aby jimi zalomcoval a zlomil je. Ohýbal i nejmohutnější koruny stromů.

Náhle se ve zběsilém spěchu zastavil a zvedl mohutnou hlavu hustě porostlou vlasy. Svýma pichlavýma, černýma, malýma očima se hrozivě rozhlížel. Pátravým pozorováním mu oči jen jiskřily. Malé, špičaté lidské uši byly posazené dost vzadu na velké, protáhlé lebce. Obrovská ústa vyzbrojená tesáky, podobná spíše tlamě vyčnívající dopředu, se spojovala s promáčklým nosem se široce otevřeným chřípím, kterým zvíře větřilo. Hlava, jejíž nízké, dozadu ubíhající čelo bylo zbrázděné mnoha příčnými vráskami, spočívala na zavalitém krku mezi širokými chlupatými rameny.

Zvíře mělo tlustý a svalnatý týl, ale tělo bylo štíhlé a rovněž svalnaté. Jeho vysoké nohy připomínaly silné sloupy. Nedrželo se však zpříma, spíše po způsobu opic, které se někdy také pohybují po čtyřech.

Z ošklivé tlamy mu unikl řev. Chtělo jím varovat druhy a vypovědět boj nepříteli. Kde je nepřítel? Zvíře ho zvětřilo, ale nevidělo ho.

Jeho nevrlost, strach a krvelačnost způsobily, že mělo neklidně plápolající vyzařování. Něco tak příšerného Hjalfdar ještě neviděl.

Zvíře zvětřilo maso a krev. Oči mu žhnuly jako uhlíky. Vyráželo zvuky naplněné bojechtivostí a krvežíznivostí, bylo však oslněné a chlupatou rukou si zakrývalo tupě hledící oči.

Hjalfdar vysílal myšlenky obrany. Silné paprsky síly z jeho ducha pronikaly dolů jako meče, takže se zvíře schoulilo. Vtom Hjalfdar spatřil, že v jeho těle doutná malá jiskra, která tak tak že nezhasla. Připadalo mu, že je stejného druhu jako jeho duch. Jak je to možné? Hjalfdar se ulekl. Co má on společného s tímto zvířetem?

V této tělesné schránce doutnala nevyvinutá duchovní jiskra. Její nositel byl vzdálený bytostnému a duchovnu zase uzavřený, tupý a zvířecí.

Hjalfdar byl otřesen. Přemýšlel, hledal, chtěl pomoci a nemohl najít žádný způsob jak. Zachránit? Co chce zachránit? Jiskru duchovního původu?

Zvíře bylo uzavřené do okruhu bytostného působení a to, že bylo připoutáno ke hmotě a projevovalo lenost, je drželo dole. Tupě se poddávalo loveckému pudu, cítilo krev hmoty a poutalo se na hmotu. Odvrátilo se od původního určení, zcela vydáno na pospas pudům.

Však se také snažilo dostat se z Hjalfdarovy blízkosti. Plné vzteku vycenilo zuby, dalo se shrbené na ústup a spěšně sledovalo stopu, kterou tady zanechalo včera. Půda duněla pod kroky jeho velkých nohou. Hjalfdar se za ním shora díval a uvažoval, co by měl udělat.

Má osvobodit tuto jiskru dřív, než zhasne? Zmocnily se ho nesmírná touha a neklid, který mu byl cizí. Naplnila ho bojechtivost jako kdysi, když stál proti zvířatům pustiny, medvědům a velkým kytovcům. Zničit zvíře! Má je zničit? Má osvobodit doutnající jiskru?

Ovládla ho nepopsatelná touha po činu a přál si sledovat zvíře dál.

Asi za hodinu se vrátilo. Hjalfdar znovu pozoroval jeho stopu, poháněný nesmírnou mocí.

„Hjalfdare, uvidíš smutný případ úpadku,“ zaslechl jakýsi hlas. „Brzy budeš zaveden do říše těch, kdo zaostali ve vývoji, a to předtím, než zaniknou.“

Kolem Hjalfdara opět tkalo bytostné. Přesto váhal. Má se pustit sám do divočiny? Má nahlédnout do života těchto zvířat, která sice kdysi ve stadiu, kdy byla vyvinuta čistě přijímající tělesná schránka, přijala zárodek ducha, planoucí jiskru, v pudovém životě ji však nezachovala na původní výši. Tyto tělesné obaly byly stále hutnější, tupější a temnější a tělo se nevyvinulo do lidské podoby, ale degenerovalo do podoby, jakou měli jeho zvířecí předchůdci.

Tento proces umožnili bytostní vůdci Hjalfdarovi prožít v obrazech. Díky tomu si uvědomil, že se to tak muselo přihodit.

Žije ještě hodně těchto zdegenerovaných a jak? Hjalfdar potlačil počáteční rozpaky. Dobře věděl, že je silně spojen se všemi pomocníky, a proto se dal hnát směrem svého chtění.

Nemyslel už na své průvodce, nebyl přece sám. Sklouzl ze stromu a sledoval starou stopu obyvatele lesa.

Bylo ještě brzy, když za hodinu dorazil na výšinu a řidšími řadami stromů vyhlédl ven na mírně se svažující pahorky pokryté nekonečnými lesy, jimiž přišel sem nahoru.

Velmi ho přitahovalo úzké postranní údolí. Našel v něm útvary nakupené z velkých, lesklých balvanů, jaké ještě nikdy neviděl. Malé údolí, které se směrem nahoru rozšiřovalo, uzavíral na jeho konci velký vodopád. Na začátku je ohraničovaly navršené balvany a stromy. Hjalfdarovi to připadalo jako stavba.

„To nevytvořila příroda,“ řekl si a zakroutil hlavou. Jeho světlé vlasy se zvláštním způsobem odrážely od dohněda opáleného obličeje.

Lidské dílo to také nemůže být. Na to je příliš hrubé, divoké a postavené jako obranný hrad.

Co to ale je?

Za zdmi a mezerami v nich se to hýbalo. Přes nestejnoměrně nakupené obranné zdi se dívaly bytosti pokryté hustou srstí. Nač asi zdi postavily?

Jakýsi hlas mu sdělil: „Jsou to obydlí zdegenerovaných! Nedaleko odtud sídlí jejich nepřátelé, draci a obrovští ptáci.“

„A kdo je ta průhledná, světlá a velikánská postava, která se rozhlíží z oblaků po pahorcích?“

„To je jeden z obrů, kteří střeží údolí. Již dlouho se hněvají na tyto ničemné, krvežíznivé tvory, kteří žijí ošklivým životem.

Ničí pláň, zahánějí ptáky a jsou v rozvíjejícím se stvoření odumřelí. Všechno mrtvé a slabé směřuje ke svému zániku a stejně tak i tito tvorové, kteří jsou zdegenerovaní!“

Hjalfdar už vůbec nemusel vidět své duchovní vůdce. Znal je a všechno, co mu říkali, zaznívalo v jeho nitru jako nevyvratitelné vědění. Přesto jim nikdy nekladl další otázky, ani nevyjadřoval pochybnosti a námitky slovy „kdyby“ a „ale“.

Okamžiky, kdy k němu Světlý Otec tak živě mluvil svým stvořením, pro něho byly posvátné.

„Vidíš,“ znovu v něm zaznělo, „že i zde je připravena mocná pomoc, jakmile zavoláš! Dostane se ti spojení s obry, které pro tebe bude jednou ještě důležité, neboť obři jsou čistí a věrní.“

Hjalfdarem pronikly proudy Světla. Cítil je a spatřil také obrazy pomoci, které se již začaly odvíjet před jeho duševním zrakem.

Zpozoroval silný neklid v údolí. Zdálo se, že v něm všechno živé zmizelo z povrchu zemského s výjimkou zvířat, která je obývala.

Zřejmě zvětřila cizince, protože měla chundelaté vlasy zježené a místy zvedala hlavy nad zdi. Hjalfdar hledal úkryt. Jeho světlé vlasy svítily na slunci příliš zrádně, takže se musel skrýt ve stínu skal, které byly stále vyšší a vyšší.

Plížil se po svahu kopce na jedné straně údolí a doufal, že shora bude mít lepší rozhled po území obývaném těmito zvířaty. Užasl, jak je rozsáhlé, zejména když zjistil, že na jednom místě stojí vysoké domy beze střech. Stavba tyčící se uprostřed měla neobyčejně velké rozměry. Kolem ní bylo nejživěji.

Hjalfdar tam zpozoroval zvláštní vyvýšené sedadlo. Seděla na něm stará opice podobná člověku.

Hlasitý křik podobný řvaní byl znamením souhlasu s tím, co pronesla. Huňatá lesní zvířata se dorozumívala živými posuňky jako lidé. Celé jejich chování, výraz i pohyby však byly ošklivé, divoké a odporné, ba dokonce naháněly strach.

Hjalfdar celkem snadno porozuměl tomu, co zvířata říkají. Jejich projevy vzrušení ale byly tak silnou směsí málo rozvinutého rozumu a pocitu, že už nebylo možné spojit pojmy, které zvířata vyjadřovala, s čistým cítěním.

Na dvorech lidoopů se pohybovaly z místa na místo jako závoje kalné stíny. Vystupovaly ze schýlených hlav zvířat a zůstávaly nad nimi. Když zvířata mluvila o lovu a o žrádle, otevírala ošklivé tlamy, křičela, šklebila se a oči jim rudě plály.

Houf takových zvířat přišel s kořistí z nitra údolí. Zvířata s sebou přinesla na ramenou mrtvé. S řevem je oplakávala a hrozivě ukazovala k lesu.

Pak divokým klusem přiběhla ženská zvířata. Byla sice menší než mužská zvířata, ale nebyla hezčí. Měla delší a světlejší vlasy i světlejší oči. Vypadala, že jsou tišší, ale ne mírnější. Naopak, když vypátrala zvíře, které mohlo uspokojit jejich krvežíznivost a zároveň skýtalo možnost těšit se z pestrých ozdob vytvořených z peří, planula z jejich očí ukrutnost.

Ověšovala se vším pěkně barevným, co jim sama o sobě chmurná zdejší příroda poskytovala. Měla nejspíš už v krvi potřebu zdobit se přehnaným způsobem.

Nad okruhem lidoopů, kteří sem před chvílí dorazili, se šířil zápach krve a bylo nad nimi vidět rudé, plápolavé vyzařování. Křik sílil a mužští lidoopi prováděli kolem mrtvých jakýsi druh tance. Scénu obstoupily s řevem jejich ženy.

Ještě nikdy se Hjalfdara nezmocnil takový pocit hnusu jako při pohledu na dav bestií dole v údolí. Dospěl k poznání, že se tento druh nesmí rozmnožovat, jestliže nemá vyzařování nižších pudů zatemňovat jemnohmotné úrovně.

V Hjalfdarovi procitlo při setkání s kmenem lesních lidí cosi nového. Kdysi určitě stál výš, ale klesl tak, že Hjalfdar je podobně jako nejdivočejší zvířata už nedokázal vysíláním svých myšlenek a lásky ovládnout. Stále znovu se ho zmocňovala hrůza a do ní se vmísil hnus.

„Tato zvířata ukryla ve své stavbě nesmírné množství lesklých zrnek. Budou vám sloužit k výzdobě zlaté síně Světlého Otce,“ ozvalo se šeptem nad Hjalfdarem. „Až se slunce skloní k obzoru a zvířata odklušou na západ k napajedlu, budeš tam moci snadno dojít. Vzdálí se na dlouhou dobu a my tě pak povedeme.“

Hjalfdar s radostí sledoval, jak se to kolem něho hýbe. K lehkým vzdušným bytostem, které mu šeptem slíbily, že mu pomohou a budou ho vést, se připojili podzemní skřítci.

Jakmile slunce kleslo za pahorky, vydaly se opice podobné lidem na cestu. Nekonečně dlouhý zástup jich procházel těžkým krokem údolím. Chrochtaly při tom, prskaly a šířily kolem sebe hrozné výpary.

Žádná nezůstala doma, protože všechny chtěly uhasit u potoka žízeň.

Hjalfdar opustil své pozorovací stanoviště a plížil se z kopce dolů. Následovali ho a chránili jeho bytostní přátelé.

Čím více se blížil k drsným, neforemným zdem, tím vypadaly vyšší a vzdorovitější, částečně už byly porostlé zelenými úponkovitými rostlinami a mechem. Přitom ho stále těsněji obklopovalo vyzařování zvířeckosti a cítil, že ho tísní. Tyto zcela zdegenerované bytosti, které ještě v sobě měly duchovní plamen, se mu hnusily.

Projevilo se to tělesnou nevolností. Sehnul se a tiše se plížil ve stínech zdí. Pak prošel vysokým, tmavým průchodem, který měl být bránou, ale zatím stály jen postranní zdi a chyběla horní část. Šířil se tady zápach rozkládajícího se masa. Hjalfdar narážel nohama na nespočet kostí ležících kolem.

Vstoupil na prostranství připomínající dvůr, kolem dokola je obklopovaly zdi. Na dolním konci objevil vchod do domu. Uvnitř to připomínalo prostředí jatek.

Našly se tady ale i stopy svědčící o tom, že v těchto zdech kdysi vládla lepší atmosféra. Hjalfdar zaznamenal zjevný pokus ozdobit stěny a sloupy řezbami. Místy ležely objemné kusy dřeva. Byly na nich vyřezané zvláštní obličeje podobné maskám. Ze stěn a sloupů viselo peří připevněné na tyčích.

Tento slabý pokus zkrášlit místnost zmařilo smetí, které se všude válelo. V rozích místnosti stály u zdí mlaty. Nejspíš to byly zbraně zvířat a ta s nimi chodívala na lov.

Zdálo se, že se na tomto místě shromažďují. Na všechny strany vedly vstupy do vedlejších dvorů.

Na starém, rozpadávajícím se prostranství nasvědčovalo všechno tomu, že je to jakési kultovní místo. Na malých kopečcích stály sloupy z kostí a ležely na nich velké kameny pomalované krví – tak vypadaly hrobky, kde odpočívali předkové lidoopů. Bylo to jediné místo v osadě, které vydechovalo cosi jako mír.

Hjalfdar byl vážný a zamyšlený, bledý a rozechvěný. Připadalo mu, že poprvé spatřil na této překrásné zemi něco hnusného. Celým tělem mu projela hrůza.

Vtom se k němu přiblížili malí podzemní mužíčci. Vykukovali ze všech trhlin ve zdech, z koutů a výklenků.

Mnoho z nich si drželo malé nosíky, jako by jim byl zdejší zápach velmi nepříjemný. Hjalfdar si všiml jejich chování a hleděl na ně s klidným očekáváním. Teď nesměl mít vlastní myšlenky. Musel udržovat dojem z tohoto šedivého místa daleko od sebe a zaměřit se pouze na tyto malé bytostné, aniž by měl nějaké přání, úmysl nebo dal svým myšlenkám určitý směr.

Tak se mezi ním a jimi navázalo spojení, což rychle vycítil. Měl z toho radost a zpozoroval, co chtějí. Klekl si a odsunul trochu stranou velký kámen. Uviděl hluboký, dlouhý příkop, který vedl pod domy. Hned sestoupil dolů a posunul kámen opět na jeho místo.

Dole našel rozvětvené chodby podobné jeskyním, táhly se do značné dálky. Každá vedla k jakémusi kotli, kde ležel nespočet malých, zlatožlutě se třpytících, velmi čistých plátků. Byly tak tenké, že se už při mírném pohybu vzduchu část z nich zvířila jako prach nebo vločky.

Proč asi zvířata nashromáždila toto ohromné množství zlatých plátků a proč si je tak oblíbila? Zřejmě proto, že mají radost z jejich třpytu. Hjalfdar zabořil ruce do jedné hromady zlatých plátků. Cítil, jak jsou měkké a chladné, a přesto z nich vyzařovalo sluneční teplo a světlo.

V té chvíli uslyšel hlas:

„Hjalfdare, až uvidíš zlatá zrnka třpytit se ve sluneční záři, budeš mít radost z jejich krásy. Byla vyplavena z písčitých nánosů, které se vytvořily po velkých záplavách, a pak se usadila v hlubších vrstvách. Tam je kdysi našli lesní lidé, když je ještě naplňovala radost z krásy, o kterou měli horlivě usilovat, aby se vyvíjeli.

Bylo to před dávnými dobami. Jejich kmen byl ještě mnohem početnější a žil na větším území i mimo toto údolí. Lesní lidé si však začali pouze lehkomyslně užívat a promeškali čas ke svému vývoji.

Posilovali pudové sklony více než vzhůru usilující touhu po uvědomění si sebe sama. Proto upadli do nečinnosti a jednostrannosti. Ve zhutnělých tělech hořely plameny matněji.

Pak u nich převládla tupost. Všechno, co vytvořili v prvním činorodém úsilí, si podrželi, bránili to proti nebezpečí a s hrdostí vlastníka se uvelebili na pokladu. Jeho hodnotu pak po mnoha generacích připisovali už jen jeho třpytu a vzácnosti. A na tomto pokladu usnuli.“

Hjalfdar se díval velmi vážně, zamyšleně a téměř smutně na zlato.

„Nejraději bych je zde nechal ležet, jestliže má tak neblahou moc,“ byla jeho první myšlenka.

Pak opět uslyšel jasný hlas:

„Zlato není nepřítelem pro silného, protože silnému slouží. Člověk je však musí používat na něco krásného a přitom se namáhat a hýbat se, pak je mu zlato nakloněno. Jeho velká váha tlačí k zemi jen líného. Zlato je čisté, zrozené ze síly působení živlů, a je hodno, aby zdobilo váš domov, světlí Asové. K tomu ti je světlí ukázali. Hjalfdare, působ ve svaté vůli Světlého Otce jako dosud.“

Po těchto slovech se vrátili podzemní mužíčci a temperamentně poskakovali. Táhli ho za kožešinu k blízkému vchodu do tmavé chodby, která se ztrácela v lese. Byl také nejvyšší čas, protože zvířata se vracela od napajedla a už zdálky se jich zmocnilo podezření.

Měla jemný čich, takže zpozorovala blízkost cizince. Viděla také světlounkou záři kolem jejich obydlí z vláken, jež natáhli světlí k Hjalfdarově ochraně. Zvířata se zastavila a radila se. Po chvíli začala křičet.

Část z nich se rozběhla po lese, většina se ale vrátila do příbytku. Zatím také zmizel světlý opar kolem stavby a zvířata se mohla bez zábran vrátit domů. V krvi jim však utkvělo velké podráždění.

Hjalfdar klidně vystupoval na vrchol pahorkatiny. Chtěl se podívat z výšky na údolí a získat výhled na druhou stranu. Přesto ho to táhlo také k vodopádu, o kterém slyšel tak podivuhodné věci. Toužil spatřit místo, kde země ze sebe vydala zlato. Jeho světlé vedení ho ale pohánělo, aby postupoval výš a obešel tak lesy, oblast, kde žili lidé pravěkého světa. Dole bylo totiž možné pozorovat mezi zvířaty velký neklid a bojechtivost. Divoce řvala jedno přes druhé. Volala na sebe povely a stavěla se na svá místa. Cítila, že je nutné se bránit.

PŘÍŠTÍHO dne vylezl Hjalfdar na skály, které se stupňovitě tyčily po obou stranách vodopádu.

Nad vodopádem zaznívaly hlasy lesa, hor a pustiny. Do hluboce znějící písně hučící vody se mísil něžný zpěv jasných ptačích hlasů.

Sluneční paprsky byly jako světelná vlákna. Ale ještě mnohem zářivější vlákna spřádaly ruce elfů a víl vznášejících se nad nádhernou přírodou.

„Sdělujeme ti moudré poznatky a poskytujeme ti pomoc, protože teď tvá cesta vede do říše obrů.“

Odevšad to k němu šeptalo. Radostně poslouchal tento šepot a prostě a tiše se ubíral svou cestou, posílený vědomím, že je zajedno se zachvíváním všech čistých sil. Nad korunami stromů a vlnícími se skupinami kapradin se klenula tmavomodrá obloha. Nejeden obr, vznášející se jako jemné mraky, sklonil svůj obličej a vyhlížel muže tam dole. Hjalfdar to však ještě neviděl.

Příroda mu připadala velká, nesmírně velká. Když vystoupil na vrchol pahorku, spatřil překvapující obraz. Tam nahoře se rozprostírala širá rovina porostlá krátkou, drsnou trávou. Lemovala malé, ale hluboké, tmavé zelenomodré jezero. Půda tady byla jiného druhu a na Hjalfdara působila dojmem, že se utvořila na bílém vápencovém základě. Ve stříbrobílém písku u odtoku jezera bylo vidět třpytivá zrnka jemná jako prach. Z modrozelené vody hlubokého jezera, jehož hladina se třpytila jako drahokam, se vynořila vodní panna.

Zpěvem pozdravila Hjalfdara, který si nabral z jezera doušek vody na osvěžení.

Jakýsi hlas mu pošeptal:

„Kdo pronikl územím divokého lesního kmene, kdo zdolal hladké kameny a vstoupil na širé pole, které se rozprostírá před územím obývaném draky, ten nemá strach, a je proto chráněn. Sláva Hjalfdarovi, hrdinovi, který dorazil do země světlých Asů. Ochraňují a obdělávají ji obři a poletují nad ní draci, aby se žádný obyvatel pralesa nedostal na toto čisté místo. Stojíš na svaté Hoře. Odtud se rozejdou tvé rody do čtyř stran země a přes její moře.“

Hjalfdar pohlédl vzhůru. Nad jezerem zářilo jasné bílé světlo.

„Můj hrad nebude stát v hlubokém údolí, v zemi setrvání, ale zde na této bílé skále, neboť má přetrvat dobu velkých zátop!“

V Hjalfdarovi procitly vzpomínky na dobu, kdy často slýchal tento hlas.

Když vstoupil na rozlehlou, slunnou výšinu, bylo to pro něho jako splnění určení, jako vstup do světlejšího světa. Zeptal se sám sebe: „Jsem opravdu ještě na téže zemi?“

Připadalo mu, že všechno, co zde prožil od chvíle, kdy vstoupil na tuto vyšší úroveň, má zvláštní smysl, větší dosah a význam.

Navenek se nic nezměnilo, i všechny bytostné, které zde spatřil, už dávno znal. Přesto se asi něco změnilo poté, co dorazil na horu, objevil jezero a napil se jeho čisté vody.

Teprve pak mohl slyšet šeptat moudrost! Náhle si to uvědomil. Nyní uslyšel hlas pravdy ze samotného Světla, které do něho proniklo jako bílý, ledový a současně žhavý paprsek.

„Urdin pramen mi otevřel bránu k návratu tam, odkud pocházím!“

Zpozoroval i vyšší duchovní bytosti. Bytosti, které až dosud vídal a s nimiž žil, byly jen jako zprostředkující články. Teď poznal mnoho bytostí, které mu byly dříve ukázány pouze jako duchovní obrazy.

Po obloze nad svatou Horou jela skupina zářivých rytířů na bílých koních a pod nimi se utvořila světelná forma velkého, zářícího hradu. Jasně zářila nad modrozeleným jezerem na úpatí křišťálově jasné skalnaté hory.

Hjalfdar měl toto světlé zjevení jen na několik krátkých okamžiků, ale už nikdy nevymizelo z jeho paměti. Hluboce je prožil a každá myšlenka, každé slovo pomocníků, každý dojem, který zde získal, byly uloženy v jeho duchu jako nádherný poklad.

Po zcela pozemských útrapách, které s sebou přinášelo putování, byl povznesen na půdu poznání. Všechno, co zatím poznal, prožil a vykonal, se mu zdálo malé ve srovnání s nevyslovitelným vyciťováním a věděním, které nyní uchvátilo jeho ducha. Byl naplněn díkem za to, že směl v osamělosti prožít to, co bylo určeno jedině pro něho.

Jakoby opatrován čistými strážci přírody viděl se on, duch ve hmotě, jak stojí v kruhu vysokých bílých obrů. Byli dobrotiví, ochotní pomoci a plní síly. Působili v úzké součinnosti s živly a se silami vycházejícími z bytostných vůdců.

Jejich bílé hlavy vypadaly jako věnec větrných, zasněžených pohoří, když hleděli z modré oblohy a z plujících mraků na člověka Hjalfdara. V očích měli radost.

Byl to duchovní plamen, tak čistý, tak jasný a tak vysoko šlehající vzhůru, jaký ještě na zemi neviděli.

„Takto se může rozvinout duchovní jiskra ve hmotě!Podívejte, takovému člověku rádi pomůžeme.“

To si v kruhu šeptali mezi sebou a Hjalfdar měl dojem, jako by mu kolem uší proudila a šuměla úchvatná melodie pravěkého světa plná bouřlivého burácení.

„Ano, všechny živly se řídí hlasem světlých. Spoj se s nimi a buď s námi zajedno!“

Tak to hučelo a zpívalo a Hjalfdar prožíval, jak živly nabývají podoby.

Podobní ženoucím se koním, divokým zvířatům či jezdcům šlehajícím bičem a pohánějícím prudce koně, hvízdali a hnali se nad širým krajem a přinášeli mraky a déšť, hromy a blesky, kroupy a sníh. Mezi tím se zářivě a zlatobíle smálo slunce a na čistě umyté pláni tančily lehkonohé, jemně nadýchnuté děti květin. Vzduchem hučela a jásala slábnoucí bouře, jezero šumělo, crčící a zurčící potůčky uháněly do údolí.

Hjalfdar stále ještě stál na slunné výšině, která mu poskytla tolik čisté síly. Nedokázal se rozloučit, takže se vydal k blízkému skalnímu vrcholu, aby po jedné jeho straně v jeho ochraně přenocoval. Poznal totiž, že před rozedněním se nemůže vydat na cestu domů.

Když zapadalo slunce, rozlévala se od západu po celé obloze překrásná záře. V hluboké modři se již objevovaly jednotlivé jasné hvězdy. Hjalfdar si myslel, že je ještě nikdy neviděl.

Dík za krásu země v něm vyvolal cit velkého štěstí.

„Putování hlubinami končí a nastává vzestup!“

Hjalfdarovi to opět pravil hlas ozývající se z hučícího proudu, který se snášel z nejvyšších výšin Světla. Od jednoho proudu světla ke druhému, od vůle k vůli znělo jakési jméno. Zaznívalo a zachvívalo se i kolem Hjalfdara a bylo pro něho životem a vzpomínkou. Znělo jako hlahol jeho rohu od stromu ke stromu, od skály ke skále a stále znovu se vracelo tisícinásobnou ozvěnou.

Zvuk tohoto jména ho naplňoval zvláštní blažeností, pro kterou nenašel žádný výraz.

Znal toto jméno, nemohl si však na ně vzpomenout a tím méně je vyslovit. Všechno znělo a zachvívalo se v tomto jméně.

Tak nadešla noc a syn zemí pravěkého světa, poutník hmotností, Hjalfdar, spal v lásce Světla na rozlehlé výšině pod ochranou obrů hlubokým, osvěžujícím spánkem.

Když otevřel oči, byl opět bílý den. Ležel ještě nehybně na stejném místě a udiveně hleděl vzhůru, kde se klenula hluboká, modrá obloha. Zdálo se, že sahá do nekonečných dálek.

Nad ním táhla hejna ptáků. Všichni si byli podobní: stříbrošedě se leskli, měli černá křídla a dlouhé krky natažené dopředu. S halasením letěli do dáli, dolů do údolí.

Hjalfdar ještě nebyl schopen zvednout hlavu. Co se s ním stalo? Kde byl tuto noc? Na hoře nebo daleko pryč? V jiném, světlém světě? Jeho myšlenky se zvolna daly do pohybu. A přesto nebyl schopen si vyvolat vzpomínku.

Nebyl přítelem snění. Hbitě vstal a napřímil svou vysokou postavu. Pak rychle běžel k jezeru a ponořil se do jeho chladných, průzračných vod.

Ryby důvěřivě plavaly kolem něho. Jiní živočichové se přiblížili do jeho blízkosti. Na protějším břehu jezera se slunila zvířata a Hjalfdar se rozhodl, že se vypraví i tam. Příroda však byla podivně mlčenlivá.

Kde je to množství živých bytostí, které jindy vyciťuje, jak tkají? Ani jezerní panna tady neplavala. Zdálo se, že zde bylo vždycky tak ticho. Nebylo vidět žádného obra. Všude bylo prázdno, nikde žádný člověk, žádný proud světla, žádný bytostný přítel. Hjalfdar proto zaměřil své myšlenky pouze na oblast hory a prohlížel si rozlehlou výšinu.

Rovina, přerušovaná jen ojedinělými skalisky, se táhla na hodiny daleko. Obrátil se k jezeru zády a vydal se na jihozápad.

Cítil, že jeho cesta má směřovat tam. Jakmile to poznal, bylo mu hned lehčeji.

Co mu jeho pomocníci vyprávěli o dracích? Tímto směrem musí dojít na místo, kde mají své skrýše. Stoupaly tam mlhy na znamení toho, že nad výšinu vystupuje vlhké teplo. Tady nahoře naproti tomu vanul nádherně svěží, prosluněný vzduch, který působil osvěživě a oživoval.

Ale co to? Jaký zvuk se tlumeně ozývá z hlubin?

Vyvolal v Hjalfdarovi hrůzu! Takový zvuk ještě neslyšel.

Nesměla v něm však vzniknout žádná myšlenka strachu. Tentokrát bylo mnohem snadnější setkat se s draky, protože byl sám, zatímco na cestě čekající zemí musel řídit ještě i myšlenky druhých. Teď ale neviděl ani žádnou pomoc. Musel se s tím vypořádat sám.

Uplynulo možná několik hodin, když se přiblížil ke konci náhorní roviny a mohl se poprvé podívat dolů.

Rozprostírala se před ním rozlehlá bažinatá krajina, zbrázděná hlubokými tichými vodami, kde se to neustále hýbalo. Nad ní se vznášely žluté výpary. Na jedné straně ji uzavíral jako kotel křídový pahorek. Táhl se směrem na západ jako bílý hřbet a ponenáhlu klesal k modrému moři.

Uprostřed bažin obývali skryté jeskyně draci. Kopečky zvedající se z bahna vypadaly, jako by byly navršeny teprve nedávno, a měly zvláštní hnědošedé a žluté zbarvení.

V bažinách se to neobyčejně čile hemžilo. Pod bílou křídovou skálou, na které Hjalfdar stál, visela hustá vrstva vlhkých, teplých výparů. Chladnější, pohyblivější vzduch je neustále zatlačoval zpět k místu, kde vznikaly.

Hjalfdar uvažoval, jak to zařídit, aby se toto strašlivé plemeno odstranilo. Vtom se z bažiny zvedla jedna z oblud.

Nejdřív zaslechl jen pleskavý zvuk a potom chrastění šupin. Po nějaké době klidu se naráz zvedla z vln hlava. Byla hnědá od bahna a vypadala příšerně. Poměrně malá hlava s úzkým, bezvýrazným obličejem, špičatým protáhlým nosem, hladkou, dozadu ubíhající lebkou a malýma ušima byla posazena na dlouhém krku.

Zvíře šlehalo dlouhým, ploským ohonem špičatým jako meč bažinu kolem sebe a pak jej vysoko zvedlo. Asi hledalo pevnou oporu, protože tápalo po okrajích sem a tam, při své obrovské váze však stále znovu sklouzávalo nazpět do měkkého bahna.

Tato zvířata tedy nejsou těmi nebezpečnými draky, před nimiž ho varovali bytostní. Mohou se totiž pohybovat jen těžkopádně. Hjalfdar si opět vzpomněl na strašlivý oheň, který založili v čekající zemi. Také tady by se tímto způsobem zřejmě nejjistěji vyhubilo celé plemeno.

Náhle to zdálky zahučelo a Hjalfdar spatřil tmavé zvíře, jak pluje s rozepjatými řídly vzduchem přímo k bažinám. Bylo velké, lesklo se a řinčelo jako ocel. Mělo hlavu vyzbrojenou ostrým zobákem a na pazourech drápy. Zubatým ocasem šlehalo vzduch. Z kulatého těla, které se podobalo tělu ptáka, vybíhal dlouhý, zahnutý a holý krk. Bylo to ošklivé zvíře.

Dlouho plulo směrem k Hjalfdarovi. Bylo ještě v oblasti výparů, ale téměř ve stejné výši jako on. Nepřiblížilo se mu však.

Hjalfdara obklopil světlý kruh. Vtom zaslechl ve vzduchu šumění a uviděl obry, kteří se těsně semkli a vytvořili tak hradbu mezi ním a obludou. Hjalfdar poprvé prožil, jak mohou obři mocně a účinně působit.

Lákal ho boj proti drakům, ale věděl také, že by k němu potřeboval sílu ohně a mnoho zdatných rukou. Proto se rozhodl, že se přece jen vrátí, aby svým lidem vyprávěl, co prožil. Možná, že už o něho mají starost.

Při prožívání během posledních dní získal mnoho nových poznatků.

PRO HJALFDARA bylo těžké odloučit se od slunné výšiny. Šel po druhém, severním břehu jezera a také tam se setkal s životem a zvířaty, ležícími nehybně a bez bázně na slunci.

Byla to tuleňovitá zvířata, podobná mořským zvířatům z dřívějšího Hjalfdarova domova u zálivu Severního moře. Tady však byla menší, štíhlejší, pohyblivější a krátkou, drsnou a mastnou srst měla sněhobílou. Důvěřivě se k němu kolébala na širokých ploutvích. Vykřikl jako tuleň a tím si získal jejich důvěru.

Přiblížila se těsně k němu. Nevěděl, jak se jich má zbavit. Rychle se rozhodl, přeskočil je a ponořil se do hlubokého, modrého jezera. Energicky rozrážel vodu a doplaval už do značné vzdálenosti, než se překvapená zvířata pustila s křikem za ním.

Náhle se před ním objevila velká bílá postava jezerní panny. Její zrak se hněvivě leskl:

„Hjalfdare, lidské dítě, nebuď příliš odvážný a nežertuj se silami, kterými tě bytostní obklopují. Jsi sice chytrý, ale všechno nevíš. Jezero je hluboké a obři vědí, že jeho vody jsou spojené s vodou světového oceánu.

V hlubinách pobývá obrovský had. Rychle opusť jezero, protože až bude slunce na nejvyšším bodě, vynoří se had z bezedných hlubin a vystrčí hlavu nad hladinu jezera. Běda pak teplokrevnému tvorovi, jehož spatří ve své blízkosti!“

Hjalfdar se zasmál. Poděkoval však Urdě, protože věděl, jak je důležité poslechnout, když bytostný pomocník tak přísně varuje.

„Urdo, bylo to ode mne nerozumné, to dobře vím. |Měl jsem si všimnout, že v jezeře hrozí nebezpečí.“

„Nevěděl jsi, že je hluboké. Ještě jsi neslyšel o tomto hadovi. Jeho robustní tělo se zlatozeleně leskne a ve tmě svítí jako zelené světlo. Nikdy ho nebudeš moci zabít. Takové myšlenky pusť z hlavy, protože pozná sebemenší nebezpečí a brání se proti němu. Je jako jemná květina pociťující každý závan větru, horší a silnější než lesní lidé, ale obratnější než draci.“

„Chtěl bych ho vidět. Urdo, dovol mi, abych se na tu obludu alespoň podíval.“

„To není možné, bude příliš zlý. Jdi, Hjalfdare, varuji tě! Pospěš si, aby ses skryl za skalisky.“

Jezero začalo vyvrhovat z hlubin mohutné vlny. Voda se příšerně, temně zbarvila do šedozelena.

Zvířata odtud s křikem prchla. Hjalfdar se rozhodl, že si najde nějaké skalisko, za kterým by se mohl ukrýt. Během Urdiny řeči už dávno doplaval ke břehu. Předtím ale ještě pátravě pohlédl do hlubin. Zdálo se mu, že je tam nádherný svět sám pro sebe. Na dně se tyčily vysoké bílé skály se špičatými hroty a na nich visely mušle a tiskli se k nim jezerní živočichové. V hlubinách to klokotavě kypělo a plavali v nich bílí úhoři.

„Jestliže Světlý Otec postaví na této výšině svůj posvátný dům, nebude zde místo pro velkého jezerního hada. Buď zkrotne, nebo zmizí v hlubinách a už se neobjeví.“

To byla poslední Hjalfdarova slova, která pověděl Urdě. Zamyšleně se za ním dívala.

„Člověk si chce všechno podřídit mocí,“ šeptala v hlubokém zamyšlení. „Plane silou, ale nesmí se nechat ovládnout svým rozumem. Jinak budeme my bytostní muset ještě hodně trpět, až si uvědomí svou sílu. Jestliže se však skloní před naším věděním, zaručeně dosáhne spásy.“

S těmito slovy se ponořila.

Hjalfdar stál za skaliskem. Opět se v něm probudil lovec. Ani se nepohnul. Jeho tělo bylo jako z kamene, klidné a přesto uvolněné. Slunce stoupalo stále výš. Slyšel, jak se vlny jezera zvedají a stále hlasitěji a prudčeji narážejí na břeh. Viděl, jak se lámou jejich bílé hřebeny a pomalu se rozlévají po širokém písčitém břehu.

Vlny s sebou přinášely mnoho krásných mušlí a drobných zvířátek překrásných tvarů a barev, třpytících se jemně jako pavučina. Zůstávala ležet na břehu, když se vlny stáhly, aby se přivalily ještě vyšší. S tímto přílivem se zvíře vynořilo z jezera.

Štíhlý krk, který vypadal jako sloup a zlatozeleně se třpytil, zakončovala celkem malá hlava se žlutou korunou. Byla plochá jako hlava hada a jen její zadní část se šikmo zvedala.

Žlutá koruna připomínala kohoutí hřeben. Oči zvířete působily strašným dojmem. Vyznačovaly se strnulou, mrazivou ukrutností a zvláštním způsobem přitahovaly a přemáhaly.

Z tlamy, která se zeširoka rozevírala, zvíře vystrkovalo jazyk opatřený ostrými výstupky. Byl mnohonásobně rozeklaný a neustále kmital. Vystřikovala z něho tekutina a syčivě létala vzduchem.

S něčím tak příšerným se Hjalfdar dosud nesetkal.

Zvíře zvedlo hlavu a kolébavě se pohybovalo, jako by chtělo začít tančit.

Hjalfdar se musel přemoci, aby nevyskočil a nepostavil se do boje proti němu. Vzpomněl si na Urdiny výstrahy. Zmocnila se ho nelibost. Měl pocit, že by něco zameškal, kdyby nechal toto zvíře, aby se znovu ponořilo do svého příšerného světa.

Opět zazněl v jeho nitru hlas:

„Tam, kde má stát dům Světlého Otce, nebude místo pro takovou havěť!“

Hjalfdar uchopil kopí pevněji, prudce vyrazil vpřed a vrhl je do chřtánu hada.

Na jezeře se rozlehl strašlivý řev. Zvířeti prýštila ze chřtánu krev a mrskalo sebou a kalilo vodu. Natáhlo pomalu krk, ve kterém vězelo kopí, a vrhlo se na nepřítele.

Obrovité tělo hada bylo nesmírně mrštné. Z otevřeného chřtánu vytékala krev smísená se slinami. Oči měl jako ze skla, neživé a ukrutné. Jejich příšerný lesk se pomalu ztratil a oči se zakalily, přesto však v hadím těle zůstal život. Had se vzpínal a házel sebou před Hjalfdarem ze strany na stranu. Hjalfdar byl tak odvážný, že se chystal vytáhnout kopí ze chřtánu.

Vtom se mu velikánské zvíře ovinulo kolem nohou a strhlo ho na zem. Bylo hrozné sledovat, jak vleče svou kořist k vodě. Statný muž se srdnatě bránil, vynakládal veškerou svou obratnost a sílu, ale nedokázal se vyprostit ze sevření. Zmocnil se ho prudký hněv.

Něco takového se mu ještě nepřihodilo!

„Světlý Otče, můj lid mě potřebuje a chceme ti ke tvé cti postavit velký, zlatý chrám. Jak bych v tom mohl selhat? Světlý Otče, vím, že mne zde ještě necháš, mám tady ještě působit!“

Nebyla to prosba ze strachu, Hjalfdar pronesl tato slova, protože důvěřoval síle, kterou mu poskytoval Světlý Otec.

Zvíře sebou ještě jednou škublo a vtáhlo ho do jezera. Bylo to však poslední škubnutí. Tuhnoucí tělo hada klesalo níž a níž. Přitom se ale také uvolňovalo sevření. S vypětím všem sil bojoval Hjalfdar v mokrém živlu o život.

Musel využít okamžik, kdy bylo těla hada ještě měkké, protože až ztuhne, byl by ztracen. To věděl. A tento okamžik nadešel. Hjalfdar se vytrhl ze sevření a vyplul na hladinu, zatímco zvíře nejspíš uchvátil vír a strhl je do hlubin.

Hjalfdar udělal několik rázných temp a dostal se na břeh jezera. Ležel na slunci a chroptěl. Příroda byla tichá a zářivá jako předtím. Zdálo se, že se nic nestalo.

Bylo však nutné si pospíšit. Hjalfdar se zhluboka nadechl, vyskočil, uchopil kopí a vydal se pružným, pevným krokem slunnou cestou podél horského hřebene na sever. Neměl v úmyslu procházet lesním údolím, ale chtěl nad pralesními lidmi zvítězit teprve uprostřed svých věrných v boji, ve kterém by jako lidští duchové měli převahu.

Krásné lesy skýtající stín vábivě šuměly a zvaly ho, aby sestoupil do jejich zeleného chladu. Hjalfdar však dal přednost osvěžujícímu a prohřívajícímu světlu jasného slunce, které mělo spolu se svěžím větrem vanoucím z výšin vysušit jeho oděv zhotovený z kožešin.

Obklopovaly ho světlé, vzdušné postavy. V dálce zaznívala píseň Urdy, která se zase vynořila. Už se neohlížel nazpět, náhle ho to bouřlivou silou nutilo postupovat vpřed, jen vpřed. Opět viděl planoucí plamenný sloup, který před ním chodíval na všech jeho neznámých cestách. Hnalo ho to nesmírně silně domů, domů.

Čím více opět Hjalfdar myslel na ženu, přátele a rodinný krb, tím větší měl radost a jistotu, že ho toužebně a netrpělivě očekávají. Vzdálil se z domova jen na několik dní, a přesto měl pocit, že uplynula dlouhá doba. Tak bohaté, tak silné bylo jeho prožití.

Hledal místo, kde by mohl nejkratší cestou přejít napříč lesním údolím, a ke své radosti našel malý pramen vyvěrající mezi kameny. Byl to zřejmě pramen horské řeky, která protékala místem, kde se usadil, a vlévala se do třpytícího se jezera. Zhluboka se napil z pramene a s důvěrou se vydal podél stříbrojasného potoka.

Brzy byla řídká tráva měkčí a hustší a mezi horské rostliny u potoka se mísily šťavnatější listnaté rostliny. Tvořily se malé písečné terasy. Z půdy vyvěraly nové prameny a voda z nich vtékala do potoka, který víc a víc šuměl a byl stále hlubší a průzračnější.

Z terasy na terasu vyskakovaly ve slunečním světle stříbřité ryby a na blízkém svahu protáhlého kopce se až k jeho vrcholu plazily po zemi spodní větve jehličnatých stromů. Obloha tmavomodře zářila. Mnohohlasý ptačí zpěv se nesl do výšky a Hjalfdar měl stále větší radost z návratu domů.

UCHOPIL svůj roh a poprvé zvučně zatroubil. Hlas rohu se rozléhal dolů nad lesem i nad jezerem. Zdálo se, že vodopád tento zvuk pohltil. Hjalfdar sám jej téměř neslyšel, ale jeho bytostní přátelé zanesli na vlnách světla, vody a vzduchu první pozdrav do osady.

Zatím se ještě nepřiblížil na dohled k pahorku, kde stálo jeho sídlo, jeho lidé však zaslechli hlas rohu, oživli a začali skákat a jásat.

„Ó Hjalfdare, jak jsme se o tebe báli!“

Jeden roh za druhým opětoval pozdrav. Hjalfdarovi při každém zatroubení, které dobře znal, radostně zazářily oči:

„To je volání mladých mužů!“

A už se dole objevil spořádaný oddíl, který mu pod vedením jeho nejstaršího syna přicházel naproti.

Uvědomili si, odkud se zvuk ozval. Poznali hlas Hjalfdarova rohu a věděli, že oznamuje radost, ba dokonce vítězství.

Na břehu jezera vstala ze země světlá, vysoká ženská postava a podívala se vzhůru. Přitom si rukou zacláněla oči.

„Děkuji Ti, Světlý Otče! Věděla jsem, že nad ním rozprostíráš své svaté ruce. Vrací se.“

V Holdiných myšlenkách se odvíjely události posledních dnů. Když se muži jednou pozdě večer vrátili domů, zjišťovali, jestli přišel i Hjalfdar. Pak se vydali zpátky do lesa a troubili na roh, ale neozvala se žádná odpověď. Tehdy jí sevřela srdce úzkost.

Znala ho však, znala jeho myšlenky, jeho plány a měla radost z každého jeho vítězství, z každého objevu. Brzy si byla jistá, že Hjalfdar jde po stopách vzácné zvěře.

Že by neuměl najít zpáteční cestu, kdyby opravdu chtěl, jí připadalo zhola nemožné.

Brzy měla tolik práce s úlovkem, že zahnala všechny starostlivé myšlenky. Zatímco muži stahovali zvířata, napínali kůže a krájeli maso, ženy společně připravovaly jídlo a přinášely libě vonící rostliny i šťávu z nádherného ovoce, kterou s nimi Holda svařila.

Když hořely ohně, shromáždili se všichni kolem Hjalfdarova domu a vyprávěli si, co prožili během dne. Muži skolili mnoho krásných, silných zvířat a teď tato nová, neznámá zvířata ukázali Holdě, aby je posoudila. Zmínili se o nových stromech, o neznámých nerostech a také o uzavřeném údolí, jehož houštinami se neodvážili proniknout. Proud řeči postupně slábl.

„Budeme si muset poslechnout, co si o tom myslí Hjalfdar.“

Tak vždy skončilo jejich vyprávění.

„Kdy přijde?“

„Možná zítra.“

V té chvíli zazněl určitě a jasně Holdin hlas:

„Zítra ještě ne, ale za tři dni – až ho vznešené bytosti pustí z hory, až zažije svaté naplnění síly Světla a nahlédne do zahrad svého domova, až ho Světlý Otec osvítí svatým paprskem a až osvědčí své kopí v krvi hada!

Pak otevřete oči a napněte uši. Bude vám vyprávět o lecčem, co jeho duch dosud neznal, a budete se z toho moci poučit. Tak jako věrně vede a povzbuzuje náš kmen ke cti Světlého Otce, tak postaví na zemi a ve vašich duších chrám pro svaté Slovo!“

Když to Holda pronášela, její hlas zněl naléhavě. Všichni naslouchali hluboce rozechvění. Holda to cítila. Nenašel se mezi nimi nikdo, kdo by tomu rozuměl jinak, než jak to mínila. Čekali s dětskou důvěrou na Hjalfdarův návrat. Po jejích slovech už nikdo nevyslovil pochybnosti. Nikdo se však ani neodvážil mít třeba jen pochybovačnou myšlenku.

„Poprosíme Světlého Otce, ať přivede Hjalfdara zpět, aby mohl splnit jeho příkazy. Jakýsi hlas mi říká, že teď Hjalfdar začíná duchovně plnit svůj úkol. Měli byste totiž vědět, že dostal od Světlého Otce za úkol, aby světu oznámil jeho vůli. Má na této pozemské pouti vést lidské duchy, má shromažďovat a posilovat světlé plameny, mdlé plameny ale má osvobodit svým kopím. Proto musí napřed osvědčit své kopí v krvi hada!“

Holdiny oči byly stále zářivější a světlejší. Když promlouvala tato slova, viděla, jak nad horskými hřebeny letí od východu na sever zářící holubice, a věděla:

„To je holubice Světlého Otce, která přináší Hjalfdarovi zvěst!“

A zatímco byl Hjalfdarův duch naplněn šuměním živé vody, zástup jeho věrných se modlil.

K Holdě se přiblížilo zářivé světlo a v jeho zpívajícím kruhu se ukázala postava zářivého rytíře. Šupiny jeho pancíře se třpytily a blýskaly jako tekoucí stříbrné vlny. Vyzařování jeho hlavy mělo podobu vysoké přilby a zdálo se, že z ní vyrůstají mohutné peruti. Holdu oslňovaly. Z postavy proudilo jasně modré světlo a šířilo kolem ní a po celém okolí jemnou záři, téměř jako třpyt měsíce.

„Přináším ti zprávu od Hjalfdara. Jeho tělo odpočívá na posvátné výšině, kde má postavit dům Světlého Otce. On sám však do sebe přijímá proudy posvátné vody, kterou mu poskytuje Duch svatý.

Podobná této slunné výšině stojí na Patmu svatá Hora Slova. Toto posvátné místo obklopují modré vodní plochy. Nad ostrovem plynou proudy Světla jako věčná modlitba díků. Vyvolení ochraňují svaté Slovo, znají jeho jméno, které v sobě máte i vy, a ctí je každým dechem. Každé zrnko prachu tohoto stvoření, každý paprsek a každý pohyb jsou stvořeny z něho. Tak se váš duch blíží vědění o oblasti, odkud pocházíte a odkud jste vyšli. K vám, kdo se otevíráte Světlu Božímu v Pravdě, se bude blížit bytost za bytostí, jež na vás působí z nesmírně rozsáhlých věčných sfér.“

Pro lidi stojící v blízkosti Holdy to byl povznášející okamžik. Úcta přes silou Světla je přinutila pokleknout. Zvedli své dětské tváře a spatřili Holdu, jak stojí v jasné záři Světla. Zdálo se, že se široce otevřenýma očima naslouchá tím směrem, odkud na ni dopadal oslňující jas.

Lidé však na její tváři pozorovali jen odlesk tohoto jasu, jeho zdroj neviděli. Holda jim v té chvíli připadala jako světlá bytost a zmocnila se jich posvátná bázeň.

Vtom uslyšeli její hlas:

„Nebojte se, dostala jsem zprávu, kde pobývá Hjalfdar. Jeden světlý, zářivý zjev, mi ji přinesl z posvátných výšin. Hjalfdar je ve světlé zemi a shromažďuje pro nás nejvyšší hodnoty. Přinese nám sílu, moudrost a vítězství pro všechnu činnost na zemi, která je Světlem chtěna. Světlý posel, který mi to oznámil, vypadá se štítem a zbraní jako bojovník. Jeho zpráva nás měla připravit na Hjalfdarův příchod. Uspořádejte ve svém okolí všechno tak, aby Hjalfdara potěšil jen pořádek a pokrok.

My ženy dáme do pořádku domy a vy svažte vory na převoz přes jezero. Hjalfdar bude mít radost, když se přes ně bude moci přepravit suchou nohou.

A teď jděme každý domů, ještě toho zbývá mnoho, co je nutné připravit a rozmyslet si na zítřejší den.“

Tak Hjalfdarovi druzi užitečně strávili čas, kdy nebyl v osadě. Pod vedením Holdy a starých mužů provedli přípravy k jeho přivítání. Zpráva ze světlých výšin je naplnila novou silou.

Holda měla tolik práce a musela uvažovat o tolika věcech, že jí čas uběhl jako v letu. V myšlenkách se hodně zabývala světlým poslem, jehož jméno, druh a původ jí byly naprosto nepochopitelné. Pouze cítila, že ještě nikdy nespatřila nikoho tak vznešeného.

Tyto dni a noci byla příroda pokojná a mírná. Holda si dopřávala stěží několik hodin spánku. Ráno vstávala brzy, večer chodila spát jako poslední. Zachvátila ji nevyčerpatelná, pohánějící, pulsující síla pohybu, takže neustále vyvíjela činnost jak pro sebe, tak i pro své věrné. Vydávala se na několikahodinové vycházky do lesů a stále znovu přinášela nové byliny, jahody i plody a připravovala z nich skvělé šťávy a masti.

Mnoho starých zvířat, která s sebou přivedli ze severu, onemocnělo. Holda je ošetřovala s trpělivostí a láskou a její malé dcery Thora a Lea jí při tom pomáhaly. Byly obratné a chytré, a když sledovaly matku, naučily se mnoho věcí. Jejich malé, silné ruce měly dar pečovat a pomáhat, takže obě dcery zdatně pomáhaly.

I v lese a na nivách pomáhalo Holdě několik děvčat, chodila ale vždy daleko před nimi.

Na svých pochůzkách také někdy spatřila obra, jak s usměvavou tváří drží své velké ruce nad blízkým horským hřebenem, jako by někoho ochraňoval. Předpokládala, že je tam Hjalfdar.

Měla z toho velkou radost, protože tak věděla, že se i obři stali Hjalfdarovými přáteli.

KDYŽ Hjalfdarův roh naplnil vzduch radostným voláním, běželi všichni, velcí i malí, k jezeru. Mladíci jako první s jásotem skočili do vody. Odvázali velký vor, který byl pomocí provazů spletených z rostlinných vláken zakotven na těžkých kamenech na dně. Hodili provazy na vor, pak se postavili na jeho záď, uchopili vždy ve dvojici široká vesla a začali ráznými záběry paží obratně veslovat.

Vor se pohyboval po tiché vodní hladině jen zvolna. Holda stála na voru, sledovala, jak se blíží ke druhému břehu, a energicky povzbuzovala mladíky. Její hlas se radostně rozléhal po jezeře, nesl se však i vzhůru, naproti Hjalfdarovi. Ten s radostí zjistil, že ho všichni očekávají, a pozoroval, jak se tísní na protějším břehu.

Velkými skoky běžel po svahu dolů a opíral se o své kopí.

Lidé, kteří připluli na voru, se dívali, jak se blíží, a divili se. Cožpak není ještě světlejší a radostnější, ještě zářivější než předtím?

Co je i přes jeho dobrotu nutí, aby v němé úctě zůstali stát na místě?

Jen Holda ho uvítala se stejnou přirozenou srdečností, postrádající jakoukoliv změkčilost. Hjalfdar na ni celý šťastný pohlédl:

„Oznámili ti světlí, kde pobývám?“

Mlčky přikývla.

Když vstoupili na vor a klouzali po hladině, vmísil se do šumění vody překrásný zvuk. Byl to hlas jezerní panny, která seděla vzadu v jedné zátoce a zpívala.

„Slyšíš, co zpívá?“ zeptala se Holda, která naslouchala. Tichými slovy opakovala, co zpívala jezerní panna:

„Sláva Hjalfdarovi, hrdinovi, který kopím přemohl hada! Sláva Hjalfdarovi, odvážnému, který poznal doutnající jiskry a vysvobodí je. Sláva Hjalfdarovi, jemuž světlí poskytují pomoc, protože je při splňování svaté vůle spravedlivý a věrný!“

Náhle se nad výšinu přihnal s hukotem silný vítr, zatřásl stromy a způsobil na jezeře vlnobití.

Z rákosí vyletěla hejna bílých ptáků a kolébala se ve slunečním světle a v bouři.

Celá příroda se radostně hýbala. Nad vzdálenými pahorky pokrytými lesy a nad roklí s vodopádem se klenula duha. Bytostní pomocníci ozdobili údolí svým způsobem.

Jakmile se Hjalfdar občerstvil a odpočinul si u svého krbu, začali mu lidé klást otázky. Ptal se i on, když navštěvoval různá místa. Jeho první cesta vedla ke zvířatům. Pochválil je, jak vypadají, ale některá zvířata, jež onemocněla, umístil stranou. Chtěl je sám sledovat, jestli se ještě hodí k chovu.

Byla to zvířata ze starého domova. Odmítala trávu a rostliny z vlhkých luk a nesnášela teplo. Byla zvyklá na drsné bouře a pošmourné počasí, při kterém nesvítilo slunce. S oblibou spásala jen krátké, drsné traviny a tuhý porost plání, nedařilo se jim ale dobře v teplé zemi. Patřily k nim kozy s hustou srstí, tažná zvířata podobná sobům i šedivé kravky. Ty zmíraly touhou po starém domově.

Když k nim Hjalfdar přistoupil, zvedly skloněné hlavy. Očima, v nichž nebyl lesk, na něho prosebně pohlédly. Položil jim ruce na hlavu a řekl:

„Vím o jednom místě, které se vám bude víc zamlouvat. Zavedu vás na posvátnou výšinu Světlého Otce!“

Pod vedením starších mužů se už začalo se stavbou síně Světlého Otce. Celí rozradostnění a hrdí zavedli Hjalfdara na místo, kde položili základy.

„Poslyšte,“ prohlásil Hjalfdar, „je správné, že stavíme tento dům Světlému Otci, protože máme mít místo, kde by naše myšlenky patřily jen jemu. Posvátný chrám však postavíme na výšině, kterou k tomu určil on sám. Zavedu vás tam a ukážu vám toto posvátné místo.

Napřed ale musíme proniknout nízko položeným údolím a bojovat s divokými pralesními lidmi. Musíme nad nimi zvítězit a zničit jejich stavbu, protože je v ní smrt a zánik. Celá země ožije, přijdou sem zvířata a lesy zkrásní, až tady už nebude žít tato divoká, zdegenerovaná horda. A pod jejím obydlím najdeme poklad pro náš nový chrám. Ještě se nesmíte dovědět víc, protože pouze prožitím dospějete se mnou k cíli. Naučím vás poznávat všechny síly života, spočívají a působí v kroužení Světla.“

Vážně a zamyšleně naslouchali zvláštní Hjalfdarově řeči, nemohli jí ale ještě porozumět.

Jakmile si horlivě a rozvážně připravili nářadí a zbraně, vydali se pozítří na výpravu. Skupina mladých mužů a hrstka osvědčených mužů měla ochraňovat osadu, většina žen a dětí totiž zůstala doma.

Hjalfdar mužům vykládal, jací jsou pralesní lidé a co dělají. Zmínil se také o místě, kde žijí, a o jejich divoké, ošklivé povaze. Nakonec jim sdělil, že tato zvířata v sobě mají stejnou jiskru Světla, kterou i oni dostali od Světlého Otce.

Když skončil, muži celí strnulí mlčeli. Jak k tomu mohlo dojít a proč jsou tato zvířata tak strašná?

Jeden z nejstarších mužů ze sebe konečně chraptivě vypravil:

„Hjalfdare, viděl jsi správně? Stejná jiskra, která v nás plane jako jasné světlo, která jako plamen šlehá vzhůru v radostné činnosti? Stejná jiskra, podle níž poznáváš naše chtění?“

„Ano, je to stejná jiskra.“

Jeho prostá slova muže rozechvěla. Hjalfdar věděl, že síla jeho myšlenek působila nejdříve nevysloveně, potom ale, když se zhutnila v jeho slovech, vyvolala pevné duchovní rozhodnutí. To vyrazilo jako mohutná vlna síly ze všech těchto živých lidských duchů. Pozoroval celý děj. Nespočet vláken se navazoval a spojoval s vedoucími silami světlých pomocníků. V těchto jemnohmotných úrovních byl intenzivní pohyb. Hjalfdar to viděl působit až do hrubé hmotnosti.

Tak postupovali, obetkáni už jemnohmotnými účinky svého chtění, hustým lesem. Hjalfdar to zařídil tak, aby jím neprocházeli v noci.

S jejich družinou šla také nemocná zvířata, která chtěl Hjalfdar přivést na výšinu. Několik žen dávalo pozor na oheň, který opět nesli s sebou ve velké hliněné nádobě jako jednu z nejdůležitějších zbraní.

V dlouhých řadách procházeli opatrně jeden muž za druhým vysokou, šustící trávou. Nikde se nesměl ozvat ani hlásek. Ve vážném, mlčícím úsilí dospět k cíli byla účinná síla, která zjasňovala jejich myšlenky. Nikdo nesměl zatroubit na roh, a proto si museli dávat velký pozor, aby se jeden druhému neztratili z očí.

Toho dne spočívaly nad rozlehlými údolími zvláštní dusno a tíha. Ze země, zvlhlé po vydatném, teplém dešti, vystupovaly páry.

Rostliny vydechovaly v teplém vzduchu libé, téměř omamné vůně. Bylo vidět plazy, kteří se jindy opatrně vyhýbali vysoušejícím paprskům stoupajícího slunce. I Hjalfdar, který si myslel, že tento kraj přece důkladně prošel, užasl nad nesmírným množstvím ještěrek, hadů a žab, hlemýžďů a červů obrovských rozměrů.

Z toho poznal, že i pro něho, bdělého muže s mnoha zkušenostmi, příroda ještě připravila mnoho překvapení. Tak jako zde zvířata žila bohatším a plnějším životem, bylo to stejně tak možné pozorovat i jemnohmotně.

Zdálo se, jako by celá příroda připravovala nějaký převrat.

Vypadalo to, že nad jemnou hmotností a v ní tká soustředěná, zvětšená síla a prožhavená bytostným působí čistě a nezkřiveně. Tu a tam se objevovaly jemné ruce, průhledné postavy jemné jako mlha, drsní starci obývající stromy a zvětralé kamenné tvářičky, na nichž se stejnou měrou projevoval výraz napětí, očekávání, horlivosti a energie.

Všechny tyto bytosti rovněž vyzařovaly síly. Spojovaly se s jemnými paprsky, které přicházely z jemnohmotnosti.

„Otevřete svůj zrak, abyste poznali, že Světlý Otec řídí tkaní, při kterém se posvátně naplňuje zákon,“ dal hlas shůry pokyn Hjalfdarovu duchu. „Můžete se zde naučit využívat to, co vám, lidským duchům, přinese spásu.“

Hjalfdar vyslovil slovo za slovem, co přijal shůry, a to s vědomím svatého přesvědčení. Promluvil poprvé po několika hodinách. Mužům se otevřely oči. Vděčně poznávali působení zákonů ve hmotnosti a věděli, že to je příprava k boji.

Postupovali opatrně krok za krokem naplněni chtěním, aby se jejich čin podařil. Proudy vůle jejich čistých myšlenek stále více přitahovaly sílu ze všech úrovní stvoření.

Dorazili na okraj lesa a propletenými, hustými větvemi sledovali, jak v údolí doutná kalná, dusivá masa líné jemnohmotnosti.

Nevypadá to snad, jako by se tato masa, podobná odfoukávaným kotoučům dýmu, stahovala z lesa zpět do svého střediska? Zdálo se, že se lidé pohybují v jakémsi světlém zvonu, který před sebou tlačí a odsouvá stranou všechno, co neodpovídá tomu, co je stejného druhu jako jejich chtění.

Tento zástup, který se stále pevněji a jistěji stmeloval, spojovala silná jednota. Hjalfdar to vyciťoval s radostí. On sám postupoval v čele rychleji. Na pevné půdě, kterou pro něho vytvářeli věrní druzi, šel jako okřídlený. A opět, jako kdysi na hranici čekající země, vycházely z hrudi každého jednotlivce světlé paprsky podobné blýskavým mečům.

Na druhé straně, ve chmurném a zatuchlém sídlišti lidoopů propukl hněv. Nejdřív to bylo jen jako vrčení ustrašeného psa, ale po nějaké době zazněl pronikavý, vzteklý výkřik. Takový zvuk, při němž se zvěř žijící v lese zachvěla, Hjalfdarovi muži ještě neslyšeli.

Zpozorovali, že výkřik vyvolal strašný vztek. Hustá jemnohmotná masa začala vřít a vystupovaly z ní načervenalé výpary.

Vrčení a varovný křik přešly ve vzrušený řev. Řev se nesl dál a dostalo se mu odpovědi z lesů. Na protějších svazích bylo možné pozorovat velký, divoký pohyb.

Hjalfdar se utábořil u lesa. Zvolil stejný postup jako při své první průzkumné výpravě.

Opustí navečer opět stavbu a vydají se nechráněni volným údolím k napajedlu?

Na tom Hjalfdar založil svůj plán. Nařídil, aby dlouhou dobu čekání vyplnili tím, že budou sbírat a vázat do otýpek větve, které mohou hořet. Také při této činnosti mlčeli a postupovali nanejvýš opatrně. Stále se pohybovali tiše a hbitě jako při lovu. Pak se opět uložili za hustou spletí rostlin, aby pozorovali, co se děje v údolí, dokud se neschýlí k večeru.

Hjalfdar napjatě hleděl dolů do tábora zvířat, který ve stínu pahorků připomínal starý, chmurný hrad. Tam naproti číhaly ochromující, potlačovaný strach a krvežíznivost. Bylo jisté, že zvířata cítí nebezpečí a větří krev a maso.

„Nesmíme se odvážit podniknout výpad, dokud nevylezou ze svých skrýší. Až se vydají k potoku v údolí, odřízneme jim cestu domů.“

Takový plán Hjalfdar vymyslel a seznámil s ním ostatní. Zdálo se ale, že dnes zvířata váhají. Vtom z lesa vyrazilo stádo červených gazel a uhánělo napříč mýtinou k vodě. Z druhé strany zaznělo pronikavé volání vybízející k lovu. Zvířata zapomněla na všechno ostatní. Protože se neuměla ovládat, poddala se zcela svému pudu.

Jako proud špinavého neřádu se to vyvalilo ze zdí, bručelo, řvalo, cenilo zuby a pelášilo těžkými, dlouhými skoky, až byla zem celá rozdupaná. Staří a mladí, muži i ženy se řítili za prchajícím stádem, určitě je dohoní na břehu potoka.

Se zvoláním:

„Světlý Otče, pomoz! Jde o jiskru síly!“ spěchal Hjalfdar v čele svých věrných do obydlí lidoopů.

Narovnali na sebe otýpky větví, až z nich vznikla malá zeď. Ještě ji bohatě doplnili množstvím křovin a suchých stromů obklopujících stavbu. Pak vzali oheň z nádoby posvátného plamene a její planoucí obsah se začal rychle rozšiřovat.

Krvežíznivostí jako omámená se zvířata věnovala žrádlu. Náhle však ucítila kouř dráždící jejich nos. Rozkašlala se, zvedla hlavu, větřila a objevila červený živel. Zmocnil se jich strašný vztek. Rozběhla se jakoby přitahovaná nepochopitelnou mocí k ohni, aby zachránila svou stavbu a zaútočila na ty, kdo ji ohrožovali.

Když doběhla do blízkosti hořící stavby, zjistila, že na ně z boku útočí svištící hořící kopí.

Divoce a bezhlavě se hnala do ohně. Jejich huňatá srst vzplanula, takže zvířata zařvala a začala se válet po zemi.

V té chvíli Hjalfdar poprvé zatroubil na roh. Jeho muži schovaní za kamennými zdmi a houštinami vyskočili. Sehnali celou smečku do kruhu a v něm se zvířata s řevem navzájem rozsápala.

Vyvrcholením této bitvy bylo strašlivé zabíjení. Celé plemeno skončilo svůj život za chroptění a jen několika zvířatům se podařilo uprchnout. Žhavé, vysušené zdi se s praskotem zřítily a část zvířat pohřbily pod sebou.

Z dýmajících trosek unikly na několika místech malé, téměř udušené duchovní jiskérky. Vrátily se do jemnohmotných úrovní a byly obetkány jemnou, šedou vrstvou. Bytostné je seskupilo do malých skupin a ty se snažily dostat se do oblasti, která byla stejného druhu. Hmota ale spočívala pod sutí a popelem a čekala na svůj rozklad.

CELOU noc bylo kolem očazené stavby zdegenerovaných pralesních lidí ještě vidět červenavou záři. Hjalfdar a jeho muži ji obsadili a hlídali oheň, který sami roznítili, aby nezpůsobil v okolí škodu. Strhovali zdi a házeli suť na oheň, aby jej uhasili. Pracovali neúnavně.

Vody v potoce bylo příliš málo, než aby jí bylo možné požár dost rychle uhasit. Hjalfdar starostlivě vyhlížel na oblohu, po níž se sem z jihozápadu hnalo jako hejno mnoho malých, potrhaných mráčků, takže se museli obávat bouře.

„Dnes je noc, kdy světlí pomocníci vyslali živly, aby vyzkoušeli vaši sílu a bdělost. Zvedá se jižní vítr a běda lesu, až dorazí do tohoto údolí a najde oheň. Proto se dejte do práce s dvojnásobným úsilím!“

„Nechceme rozdmýchat moře plamenů, to ti říkám, ohnivý elfe, který jsi tak bujný! My duchové to nechceme!“

Tato slova pronesl Hjalfdar jen polohlasně, víc sám pro sebe, ale vyzařování jeho vůle se šířilo překvapivě rychle. Nad hlavním požářištěm se objevil krásný obličej s plamennou korunou, napůl člověk, napůl salamandr, pohyblivý, třepetavý, žhavý a zlatočervený.

Od Hjalfdara proudily k planoucímu bytostnému světlé vlny. Promluvil k němu s láskou, plný úcty a vděčný za jeho sílu a pomoc, sdělil mu to ale pevně, nezlomně a jistý si svou silou.

Po chvíli oheň zhasl. Hjalfdar se obrátil na bytostného:

„Děkujeme ti a děkujeme také Světlému Otci, který dává sílu tobě i nám, abychom působili v jeho vůli!“

Bylo tomu tak, jak to Hjalfdar vyjádřil. Všichni, kdo mu pomáhali, se s důvěrou vřadili v myšlenkách i chtění spolu s ním do stejného rytmu, protože je vedl zákon stvoření.

Když konečně uklidnili oheň, předali jeho poslední zbytky podle svého zvyku opět posvátné nádobě a živili jej novou potravou, která nesměla nikdy dojít, chystali se ulehnout k odpočinku.

Kolem nich se ale ozval varovný šepot. Po tomto upozornění zaslechli tiché vytí ozývající se z velké dálky.

Mohla to být zvířata podobná šakalům, která podráždil zápach spáleného masa. Šumění větru přešlo v bouři. Zavířila ve výklencích a koutech napůl zbořených zdí a hnala před sebou prach a popel. Bouřila stále zuřivěji, dokud nezačalo mžít a bouře se neutišila. Unavení a promočení lidé hledali ochranu před mokrem a Hjalfdar je zavedl do podzemních chodeb. Tam čekali, až nastane ráno.

Pod zemí byl dusivý, zatuchlý vzduch. Všude prosakovala voda. Vodní pára vznikající jejím odpařováním jim téměř brala dech a kvůli ní nemohli poznat třeba jen ruku před očima.

Všude bylo cítit štiplavý zápach mrtvých zvířat a ohně, vlhkost totiž stlačovala studený kouř dolů. Oči je pálily a slzely jim, jazyk se jim lepil na patro. Ta trocha ovoce, co měli, nestačila k uhašení žízně. Zachycovali proto déšť do kulaté nádoby, která nejspíš kdysi sloužila ke shromažďování zlatých zrnek.

Zvolna si zvykali na tmu. Postupně mohli zrakem proniknout kouřem a v podzemních dutinách spatřili nahromaděná zlatá zrnka sálající teplo.

Jeden z mužů je nazval „kapky slunce“ a probíral se jimi.

Hjalfdar jim vyprávěl, jak sem byl přiveden a jak mu malí mužíčci ukázali zlato a řekli mu, že je mají použít pro posvátný dům Světlého Otce. To nejkrásnější a nejzářivější, co zrodily síly země proměnami ohně a jiných substancí, mělo sloužit ke cti Nejvyššího.

Když mluvili o tom, jak by chtěli postavit dům Světlého Otce, zaslechli, jak se nahoře nad nimi kdosi belhá a ztěžka vleče.

Hjalfdar dal ihned potichu rozkazy. Jako stíny se velké postavy přitiskly k zemi a do rohů a mrštně jako panteři ustupovaly do hloubi chodeb. V takových okamžicích nebezpečí se muži zcela přizpůsobili bytostnému. Proto jim také mohlo poskytnout svou ochranu takovým způsobem, jak ji s láskou poskytovalo všem zvířatům v lese.

Hjalfdar opět vyzařoval směrem k těmto tichým, horlivě působícím pomocníkům lásku a opět vyciťoval spojení s nimi jako štěstí a požehnání neocenitelné hodnoty, které poskytoval Světlý Otec lidem.

Belhavé kroky se ozvaly už docela blízko. Hjalfdar hned věděl, že to zřejmě bude jen jeden z uprchlých lidoopů. Měl dojem, že slyší sestupovat kohosi do chodby, a vnitřním vzrušením se téměř neodvažoval dýchat.

Bylo slyšet funění a lidoop strčil svou rozložitou hlavu s planoucíma očima do chodby. Následoval bolestný řev a oči vyhasly. Tlustá hlava se sklonila a stáhla se zpět… ještě v ní vězelo Hjalfdarovo kopí.

Muži zaslechli dunivý pád. Nepřítel ležel vztekem, strachem a bolestí celý bez sebe na zemi. Vylezli z chodeb a obklopili ho.

Třásl se a sténal bolestí a strachem z cizích sil. Spoutali ho řemeny, vyvlekli nahoru, kde svítalo, a dobili ho jeho vlastním kyjem.

Když se tímto způsobem ubránili, hleděli udivení, vyděšení muži na zvíře ležící u jejich nohou.

S hrůzou si uvědomili, jaké nebezpečí jim ještě před chvílí hrozilo. Když si prohlíželi přemožené statné zvíře zblízka, působilo na ně strašným dojmem.

Silných mužů, kteří byli jinak na hony vzdálení změkčilosti, se zmocnilo zvláštní rozechvění. Jejich přirozený život jim nikdy nezavdával podnět k nepřirozeným pocitům, a proto také neznali soucit s tvorem, jehož přemohli.

Hjalfdar pozoroval muže. Bylo mu jasné, co vyvolalo jejich pohnutí a co pro ně muselo být nové.

„Povím vám, proč se vás pád pralesního člověka tak neobyčejně dotýká.

Ve vůli Světlého Otce jste vlastní rukou vykonali soud na zdegenerovaném tvoru. V závěru působení soudu jste spojili začátek s koncem, a to na základě vlastního poznání nutnosti a z vlastního rozhodnutí. Uvolnili jste světlou jiskru z nedůstojné nádoby dříve, než by bylo pozdě. Splnili jste ve hmotě to, co určila vůle Světlého Otce. Že jste rozechvění, je naprosto přirozené, neboť duch uvolnil jiného ducha, který byl stejného druhu jako on.

Viděli jste ho stoupat vzhůru jako jiskru, která má blízko k tomu, aby zhasla? Spatřili jste, jak ji hned zahalil ochranný plášť, aby si odpočinula a zesílila pro pozdější dobu?

Jestliže se tyto duchovní zárodky vřadí do mohutného pohybu svatých proudů života, i ony se uzdraví, protože je ještě čas.“

Muži hleděli jako okouzlení na Hjalfdara pronášejícího tak zvláštní slova, ta však přesto zněla přirozeně. Mysleli si, že mu dobře porozuměli. Nedokázali ale zopakovat, co jim pověděl.

„Naším prostřednictvím se uskutečnila vůle Světlého Otce, to je to nejdůležitější. Ostatní pochopíte teprve časem.“

To byla poslední Hjalfdarova slova o tomto činu.

Pak zamířili vzhůru údolím k vodopádu, který v úzké, stinné rokli skákal ze skály na skálu. Namáhavě vystupovali po hladkých, pórovitých kamenech. Na slunci se černě leskly a blýskaly se kovovým prachem. Voda se po nich perlivě řítila do údolí.

Část Hjalfdarových mužů zůstala u žen a zvířat. Museli si teprve razit cestu, která byla pro dopravu věcí potřebných k životu méně obtížná.

Starali se také o zlato, které jako dar Světlého Otce nechtěli zanechat bez ochrany.

Zdálo se, že se ve vzduchu pohybují a poletují kolem nich zvláštní, velikánské okřídlené bytosti. Blížily se jako jemné obláčky. Vypadaly neobyčejně: podobaly se ptákům s velkými zobáky a vysokými hřebeny. Nebyla to ovšem zvířata, ale stíny nebo zrcadlení. Muži znali tyto útvary z lovu. Když velké obludy chystaly útok, často je předcházely takové jemné formy jejich těl a muži je mohli spatřit.

Hjalfdar jim dal shora znamení, že je také uviděl.

„Dávejte pozor!“ troubil jeho roh.

Muži a ženy v údolí začali ihned v myšlenkách s obranou.

Sedli si v kruhu na zem a zpívali jediný tón. Stále jenom ten jediný tón. V kruhu to začalo zeleně zářit a v tomto světle se objevil velký, mlhavý obličej. Tvořilo se v něm a opět rozplývalo znamení, pro které tito lidé neměli pojem ani slovo.

Bylo to jako číslo 4. Toto znamení nakreslili na zem a okolo něho vyznačili kruh.

Nad bílou horou bylo slyšet mávání křídel a hučení. Na lesy ozářené slunce dopadly velké stíny a snášely se nad roklinou. Hučení bylo silné a zvířata v lese se začala třást.

Hjalfdar se podíval vzhůru. Dobře je znal: byli to létající draci z bažinatého údolí, jejichž žlutošedou zemi sledoval nedávno z hory. Kroužili vysoko v širokém kruhu, neslétli však do údolí, jak bývalo jejich zvykem, když zvětřili zvěř. Opět se obrátili. Hjalfdar zakýval hlavou:

„Bdělí přátelé je odrazili.“

Tímto způsobem se ale nebezpečí nepodařilo odstranit, tím si byl Hjalfdar jist a přemýšlel, jak by mohl zahnat draky z blízkosti výšiny Světlého Otce.

Pohroužen do myšlenek vystupoval v čele své malé, vybrané skupinky na posvátnou výšinu. Jak zde z modré oblohy proudila dolů síla světlých paprsků a jak ohnivě ji bílý kámen odrážel! Rozlehlá travnatá rovina, kde rostl nespočet bílých narcisů, lahodila očím, které byly zpočátku jakoby oslněné hojností záření.

Před nimi se ze zelené pláně smálo tmavomodré jezero a od písčitého potočního koryta, které se bíle třpytilo, se odrážel blýskot zlatého prachu.

„Jak je tady čisto, svěže a jasno!“ jásali přátelé, kteří přišli po něm a stanuli na břehu jezera. Hjalfdar jim už dříve vyprávěl o strašlivém boji s jezerním hadem. Teď užasle hleděli do průzračných hlubin, sledovali, jak z vody ční strmé útesy, a pozorovali čilou hru ryb, které se zde míhaly ve všech velikostech.

Hora celá jen zářila a byl na ní pokoj a mír. Nezaslechli hrozivý vřískot divokých ptáků ani varovné dunění z hlubin. Nad horou se v kruhu skláněl zástup obrů, který se opět vsunul jako ochranná stěna mezi ni a dračí bažinu. Posvátné ticho je natolik uchvátilo, že jako děti sklonili mlčky hlavu a pozvedli ruce ke zbožnému díku.

Všichni měli dojem, jako by v této chvíli získali novou sílu a v duchu udělali krok do vyšší úrovně.

„Ano, tak je to!“ zazněl hlas Hjalfdara stojícího uprostřed nich. „Osvobozením duchovních zárodků jsme postoupili na cestě vzhůru do posvátné říše Světlého Otce! Teď se otevře i pro vás brána, tak jako se to kdysi stalo mně. A podívejte, já, který jsem šel před vámi, vám smím zprostředkovat sílu. Světlý Otec mi to sděluje prostřednictvím svého posla.“

Zdálo se, že Hjalfdarova hlava plane. Hleděl vzhůru, do modrého nebe, na kterém se objevila oslnivě bílá dvojice křídel připomínající světlou holubici.

Hjalfdar setrvával v modlitbě. Byl otevřený a jeho duch stoupal vysoko vstříc vznešené síle, jež se mu zjevila.

„Ty jsi všechno, vše proudí z tebe a skrze tebe! Světlý Otče, děkujeme ti! Amen!“

Přitom vyslovil posvátné slovo, které se tak často zachvívalo v jeho nitru.

Potom se vydali po zeleném trávníku dál na jihozápad, aby se z výšky podívali přes moře a rokli na dračí bažinu. Důkladně si prohlíželi složení půdy, aby zvolili místo, kde by měl stát chrám Světlého Otce.

„To všechno nám Pán ukáže shůry,“ slyšel Hjalfdar jako ve snu znít svůj vlastní hlas. „Pošle nám své posly, kteří nám budou zvěstovat jeho vůli.“

Jeden muž ze zástupu se rozhlížel kolem sebe:

„A co dřevo na stavbu a co ty bílé zdi, jak jsi nám o tom vykládal?“

„Nemyslete na to, co dozraje teprve v příští hodině, myslete jen na daný okamžik. Jedno přece vyrůstá z druhého, to nás naučilo celé naše bytí. Přemýšleli jsme kdysi o tom, z čeho vytvoříme kopí k boji? To bychom také možná ještě seděli na pobřeží bez potravy, bez hřejivých kožešin a nikdy bychom neprošli čekající zemí, neusmrtili draky a nepřinesli duchovním zárodkům svobodu.

Takové myšlenky se nemají na výšině Světlého Otce vůbec zformovat, neboť jenom naléhavá potřeba okamžiku nás povede k vítězství!

Vyvíjejte vždy činnost s důvěrou už předem a proveďte čin v daném okamžiku, ale nemějte starosti a nezvažujte každé pro a proti, protože tím vytváříte překážky. Buďte bdělí v daném okamžiku, a pak svým chtěním odeženete všechno nedobré dříve, než to bude moci vzklíčit. Vzpomeňte si na boj proti stínům draků. Vzpomeňte si také na to, jak se vám v dobách nouze dostalo potravy, když Holda přitahovala zvířata do kruhů.

Stojíme v lásce Světlého Otce, ve vláknech jeho posvátných zákonů stvoření a k tomu chceme vždy dávat, co je v nás nejčistšího. Ty se ale otevři v modlitbě, abys dospěl k tomu, že ti to bude jasné!“

Lovec, jemuž bylo určeno Hjalfdarovo napomenutí, sklonil zahanbeně hlavu. Poctivě se snažil řídit se jeho radou.

Hjalfdar ale viděl působení jemných proudů zákona, které se už dalo do pohybu. Pozoroval nesmírné nahromadění sil, jež se působením obrů blížily k hoře, a proto ho rušilo, když někdo pronášel slova, která mohla jako ostré nože zničit jemná vlákna dění.

Něco chtít, vyslovit to a čekat, až to dozraje, byl dar, který se Hjalfdar snažil zvolna objasnit svým průvodcům. Nevědomky jednali správně, ale s postupujícím pozemským pokrokem rostla jejich chytrost. Chytré myšlení však vedlo k tomu, že dělali chyby a často jich museli hořce litovat.

U SKALNÍCH stěn, které se tyčily na západní straně výšiny jako ochrana, hodlali strávit noc. Napnuli tam své kožešiny jako stan, měl je chránit před nočním větrem. Postavili malé kamenné ohniště pro večerní oheň.

Pak se vydali dál na konec náhorní roviny. Obloha zářila nepopsatelně jasně, slunce se sklánělo k obzoru a moře – jak se zdálo – bylo v plamenech. Na mírně klesajících svazích horského hřebene z bílého vápence spočívala zlatá záře. Dole, na úpatí hory, vymlelo moře okraje pobřeží tak, že měly zvláštní hřebenovitý tvar.

Na písčité srázy vrhalo moře vlny. Zdola burácel silný příboj jako nádherná píseň varhan. Příroda vyzařovala množství barev a sílu, takže lidem tlouklo srdce radostí. Protikladem tohoto nepopsatelného půvabu ale byl obraz, který se jim ukázal na protější straně mořského zálivu. Horský hřeben tam měl zcela jiný charakter.

Spadal srázně dolů a drolil se, stěny měl zbarvené zlatě žlutohnědými výpary.

Na jihozápadě a na jihu se rozprostírala kotlina porostlá mechem. Ve veliké dálce ji ohraničovala tmavomodrá pohoří. Ze sežehnutých dolin, odkud se zvedaly malé pahorky, zírala rezavá pochmurnost.

Po zemi pokryté tmavě šedozeleným, většinou však sežehnutým jehličím, se plazil travnatý a dřevinný porost. Tyto křoviny byly částečně neproniknutelné.

„Tam v dálce, u černomodrých hor, žijí létající draci, tamhle dole jsou ale jejich strážci, kteří nepustí žádné zvíře a žádného člověka přes tyto bažiny do jeskyň draků.

Zde je stanovena hranice naší cestovatelské touze, osvědčovat své síly však můžeme neomezeně. Teď teprve poznáme sílu a lásku našich přátel, jestliže se v opravdové důvěře zaměříme na jejich pomoc.

Všímejte si dobře proudů ve vzduchu! Sledujte, jak jsou barvy sytější a větry mírnější, a dívejte se, jak stoupají výpary z bažin. Obraťte zrak vzhůru k věrným obrům, kteří se občas stanou viditelnými, a dávejte pozor, jestli kromě hučení moře neuslyšíte ještě i rachot pod povrchem bažiny.

Pravím vám: vůle Světlého Otce provádí jedno za druhým. Než bude na hoře stát jeho světle bílý dům, odletí také draci, pokud neslouží lidské vůli. Vidíte, jak obři nasazují své síly na skalách, jako by jimi chtěli pohnout?

My jsme to už zakusili a já vám říkám: na této zemi není nic nezměnitelného kromě vůle Světlého Otce!“

Když Hjalfdar pronášel taková slova, spojoval s tím vždy zvláštní účel. Dovedl své druhy v myšlení a jednání vždy o krok dál, protože všechno se vyvíjelo ze chtění přes myšlení až po uskutečnění ve hmotě.

Všechno, co se Hjalfdar snažil v záchvěvech zákonitého života takto splnit, bylo pro něho přirozené. Bdělým pohledem svých otevřených očí, které byly schopny poznávat jemnohmotnost, bytostné i duchovno, učil vědomě využívat to, co moudré zákony stvoření poskytovaly lidskému duchu. Cítil se při tom plný vděčnosti jako maximálně omilostněný tvor Světlého Otce.

Sotvaže Hjalfdar domluvil, zvedl se od jihozápadu horký vítr. Výpary z hlubin bažiny byly stále hustší a bahnitá půda se pohybovala. Malé pahorky se otevíraly a vystupovaly z nich žlutavé sloupy kouře. Chvílemi se naráz zvětšily. Nejspíš tam leží objemná nestvůra, a jak dýchá, země se chvěje. Lidé stáli zamyšleně a s obdivem před velikostí přírody.

Na obloze, která byla zatím jasná, se rozsvěcovala jedna hvězda za druhou. Chladnější větry na výšině bojovaly s horkou bouří postupující z jihu, která sem po obloze hnala černé mraky.

Muži byli unavení. Kdyby je nedrželo na nohou přání zaslechnout draky, dávno by se vrátili k ohni a ke stanu. Draci se ale neukázali. Přihnala se bouře a zatlačila je zpátky do jejich jeskyní.

Velcí ještěři a jiná zavalitá zvířata však téměř nezvedli své tlusté hlavy a hřbety z bahna. Byli líní. Zdálo se, že se nad údolím vznáší neodolatelná moc, a z hory se sem šířil v rostoucí míře těžký tlak. Sirné páry braly zvířatům dech a tísnilo je velké horko.

Na boj nebylo ani pomyšlení. Nahoře, na jiné výšině, se objevili bdící obři. Dole se už snesla noc a nad bažinami se míhaly bludičky.

Hjalfdar se snažil porozumět obrům tak, jak rozuměl elfům a vodním vílám, podzemním skřítkům a duchům ohně, ale nijak se mu to nedařilo. Zřejmě se dorozumívali jiným způsobem.

Zpozoroval, že se k němu blíží mnoho bytostí. Měly takové zachvívání a barvu, že je vyciťoval jako hybné síly. Vypadalo to, jako by sahaly skrze hmotu a překonávaly veškerou hutnost. Hjalfdar vyciťoval v sobě a kolem sebe napětí, barvy a tóny, jak je dosud neprožil. Téměř se ho zmocnila úzkost.

Postupně poslal muže nazpět do ležení a pak se sám pomalu zamyšleně vydal za nimi. Věděl, že se blíží chvíle, kdy Světlý Otec ukáže svůj chrám zrakům jeho ducha. – –

Jakmile se najedli, připravil si po společné modlitbě každý na půdě posvátné výšiny lůžko. Vítr hučivě zpíval svou píseň. Jezero šumělo, Urda se vynořila z vody a hledala Hjalfdara. Chtěla mu přinést zprávu od Erdy.

Hjalfdar však ležel na zádech ve svém stanu. Široce otevřenýma očima hleděl otvorem v kůži na část oblohy, na níž se právě třpytila velká hvězda. Jeho tělo odpočívalo, ale duch byl bdělý.

Překrásně, posvátně zaznívaly proudy přírody v jeho uších a působily na jeho duši tak, že ji probouzely a současně uklidňovaly. Byl plný zbožnosti a díků.

Tak odpočíval po celodenní námaze. Jak však byl každý den bohatý na prožití! Jaké množství zkušeností Hjalfdar nashromáždil, když prožíval společné chvíle s druhy a když bojoval s přírodou! Věděl, že je před ním mnoho práce, bojů a nebezpečí. Čekal v úplném vnitřním klidu. Vtom k němu pronikl líbezně vábící zpěv. Uslyšel hlas Urdy a věděl, že mu má cosi oznámit.

„Slyš, Hjalfdare, jak se hýbe nitro země! Je vám připravována půda pro posvátné dílo. Zvednou se hlubiny naplněné zlatým ohněm a oddělí se bílé kameny, aby pohřbily vaše nepřátele. Rozlehlá rovina se má rozprostírat až k moři, a až se zdola vysune jedna vrstva za druhou, vaši potomci na ní později založí pevná sídla. Buďte klidní a bdělí, to je to první, co můžete udělat. To ostatní vám připraví pomocníci.

Hejno draků odletí před ohněm na jih. Bude je pak od vás oddělovat vodní plocha. Není vůlí Světlého Otce, aby tato zvířata rušila jeho vyvolené při výstavbě, která je chtěná.

Bude se uskutečňovat jedna část vývoje za druhou. Kvůli malé skupině nemá být zadržována působící síla věčnosti, musí se ale naplnit jedno po druhém, krok za krokem. Pánovy děti budou tu a tam nacházet stálá místa, která jim poskytnou půdu k vývoji. Neosobní řízení Světlého Otce je veliké a tvoru nepochopitelné.

Podrobte se, vřaďte se a zůstaňte v záchvěvech svého druhu, spravedliví a čistí. To je nejdůležitější příkaz Světlého Otce. Není nic, co by bylo snadnější, a přesto je to to nejtěžší: být prostý.“

Urda zpívala dlouhou píseň plnou moudrosti a Hjalfdarovi připadalo, jako by její slova převzatá od Erdy byla zvláště důležitá. Rozuměl jim a věděl, že je to pravda z prožití bytostných, největší a nejdůležitější zákon. Proč to sdělovala Erda jemu, lidskému duchu, tak naléhavě?

Protože to je smysl celého života a protože on má velkou odpovědnost při tom, jak si neustále víc a víc uvědomuje sám sebe. Erda byla mateřsky moudrá ochránkyně.

Hjalfdarovi se náhle zdálo, že se ocitl v nesmírně velkých silových polích, zcela nezávislých na prostoru a času. Vnímal hybně působící síly, odkud se berou a jak působí, však ještě nevěděl. Tato silová pole obklopovaly proudy barev a tónů. Všechno působilo z ducha do pozemského prostředí. Poznal to a vycítil, ale neměl pro to jméno.

Hjalfdarův duch, který se domníval, že zná přírodu v jejích proměnách velmi dobře, prožíval toto tkaní v ní a nad ní se zcela novým porozuměním. Vnímal v ní působící proudy síly, jež se přetvářely v pohyb a záření.

V těchto silách, které nebylo téměř možné pojmenovat, vlastně nad nimi, stál oslňující, vznešený duch. Kolem něho se vznášely jeho proud barev, jeho síla i jeho pohyb a vytvářely spojení:

„Ahura Mazda Améša.“

Tento duch byl zprostředkující, darující. Kolem něho proudila síla projevující se v mnoha tajemně působících barevných odstínech a ve zvucích.

Jeho oči byly plné života a ohně, požadující a nutící. Přesto v nich převažovala dobrota, s níž poznával všechny dary Světlého Otce. Obklopovala ho kněžská vážnost a důstojnost.

Hjalfdarův duch ho pozoroval a prožíval pohyb tohoto vznešeného ducha jako koloběh, který jím pronikal, povzbuzoval ho a současně mu přinášel jasno. Z hlavy Ahury Mazdy Améšy se šířilo vyzařování v podobě barevných plamenů, které působily jako vznešená ozdoba hlavy. Hjalfdarovi byl nesrozumitelný, cizí a vzdálený jako dosud nikdo ze světlých, kteří se mu přiblížili. Zadržovala ho bázeň.

„Jak mám poznat, prožít a pochopit takový cizí druh a velikost působící na lidského ducha? Chápu, že jsi blízký přírodě, i to, že v ní pulsuješ a prožhavuješ ji, a přece jsi na hranici toho, co může člověk pochopit!“

Hjalfdar se v tomto případě musel naučit poznávat své hranice. To v něm vyvolávalo nezvyklé boje.

Vysokou postavu tohoto Pánova služebníka obklopovaly překrásné barevné kruhy. Směrem nahoru byl spojen s proudy tryskajícími ze zářivě bílého kamene, který Hjalfdar ještě neznal a v jehož lomech světla nebo pohybech paprsků spočívaly a projevovaly se základní zákony.

Když Hjalfdarův duch poznal, odkud vznešená postava pochází, klesl na kolena.

„Už vím, že jsi jeden z nejvyšších z říše Světlého Otce,“ přiznal pokorně. „Poznávám, jak vysoko jsi nad námi, lidskými duchy, a jak jsi od nás daleko!“

„Výš než já je ještě mnoho duchů, kteří působí kolem trůnu Prasvětla. Stojím spolu s nimi v kruhu kolem posvátné nádoby síly.“

„Když se skláníš, daruješ pomoc z vyššího příkazu. Jsem nemoudrý, ale ve chtění věrný! Chci se pokorně otevřít, abych byl hoden vznešené milosti.“

„Ukážu ti obraz chrámu, který má být postaven podle zákona síly. Zde na zemi mají stejně jako ve Světle působit tytéž spojující proudy k provádění všech zákonů, jež jsou Bohem chtěny.“

Hjalfdar ještě nepochopil celou velikost těchto slov. Stále víc si však uvědomoval, jak mnoho požehnání a pomoci tento vznešený duch vyzařuje. Pozvedl ruce a děkoval Světlému Otci. Majestátní zjev Ahury zatím zmizel.

Vznešené prožití se v Hjalfdarovi zachvívalo ještě dlouho. Už se rozednívalo, když po duchovně tak bdělé noci upadl do hlubokého spánku.

JAKMILE Hjalfdarovi muži opustili ráno stany, vanul nad výšinou mírný, zpívající ranní vítr. Tíživá večerní atmosféra zmizela a čistý, svěží ranní vzduch stlačoval výpary i pachy z dračí bažiny k zemi. Nakupil je nad ní, takže je bylo stěží možné proniknout zrakem. Příboj hučel a zpíval jako odedávna, jako by se v hlubinách země nic nezměnilo. Lidem byly pouze nápadné slabé dunění a rachot.

„Poslouchejte,“ upozornil ostatní muže jeden lovec, „myslím, že hluk v nitru země sílí. Dunění se ozývá už dlouho a vidím, že na druhé straně jsou na bílé hoře obři v práci. Musíme to ohlásit Hjalfdarovi.“

Hjalfdar vstoupil mezi ně a promluvil k nim:

„Slyším, čím se zabýváte, a poznávám, že vnímáte působení bytostných stejně jako já. Od Urdy, ale z moudrosti Erdy jsem přijal zprávu, že dojde k velké přeměně země.

Tato vyvolená výšina, na kterou Duch Světlého Otce sesílá k rozkvětu všeho stvořeného svoji sílu, však zůstane nedotčená. Dostane se nám spojení s obry, kteří nám s láskou pomáhají a propůjčují nám své gigantické síly. Dnes nastal čas, kdy se odvažuji obracet se se svými prosbami a přáními na tyto vzdálené bytostné, kteří jsou mi ještě cizí. Směrem k nim se už vznášejí čistá vlákna chtění, jež usiluje o vytvoření harmonie s nimi. Vy všichni spojte svá přání s mým přáním v lásce a vděčnosti k těmto silným pomocníkům, které tak potřebujeme!“

Uplynula jen krátká doba, než přišla odpověď z druhé strany, kde působili obři. Zdálo se, že těžkým krokem sestoupili z hory a grandiózním skokem přeskočili rokli u svých nohou.

Se žádnými bytostnými ale Hjalfdarovi nepřipadalo spojení tak těžké jako s těmito obry, ne proto, že by k nim neprojevoval dost lásky nebo důvěry, ale protože mu byli svým druhem vzdálení. Neuměl si ovšem vysvětlit, čím to je.

Jakmile se však na okraji výšiny ukázala hlava prvního obra a jeho velikánská postava se jediným skokem vyhoupla nahoru a sklonila se, aby byla lidem trochu blíž, pronikla Hjalfdarem síla pohybu, pomocí níž byl schopen obrovi něco sdělit. A Hjalfdar se rozhovořil:

„Všichni jsme tvorové Světlého Otce, jemuž radostně děkujeme. Jsme různého druhu, různým způsobem působíme a může nás spojovat jen jediné: láska k Tomu, kdo nám dává život! Každý mu slouží svým způsobem. Jedině ve spolupráci všechno splníme.

Nám posvátná pomoc shůry přináší velký příkaz našeho Pána: máme mu na zemi postavit světlý hrad. K tomu je ale zapotřebí pomoci všech tvorů.

Od vás si vyprošujeme vaše vědění a vaši sílu. Vy můžete působit ve hmotě tam, kde je to pro nás s našimi hutnějšími těly nemožné. Proto vás prosíme o vaši pomoc.“

Vzduch se zachvěl, když zazněl dunivý hlas obra:

„Hjalfdare, Njödirův synu, slyš naši odpověď. Přicházíš ze světlé země a máš být praotcem duchovního zárodku, jeho vůdcem a pomocníkem, abys v něm vzbudil vzpomínku na zahrady v oblasti, odkud pochází, a abys mu dal také vědění o účelu jeho vývoje a naději, že se jednou bude smět vrátit do říše Světlého Otce.

My všichni známe tvůj duchovní plamen, který sestoupil do hmoty, aby dokončil splnění. Máme tě rádi, protože víme, že kromě tebe není na zemi žádný stvořený! Jsme chvíli na jednom a pak zase na jiném místě podle toho, kam nás pošle Merkurova vůle.

Z Njördhrova příkazu jsme se dozvěděli, že byl povolán velký duch z praduchovní říše. Jsme tady v bílých horách už dlouho, od doby, kdy jste ještě pobývali ve svém dřívějším domově, a připravujeme vám přivítání. Tak to určili světlí. Je nás devět, a když nasadíme své síly, můžeme přenášet hory. Poznej nás.

Uru, stařec, k tobě mluví. Jusu, moudrý, mne následuje. Hati, silný, ti nabízí pomoc. Mani, divoký, ti poskytuje ochranu. Myslíme stejným způsobem a ve stálém vyrovnávání dáváme lásku za lásku, věrnost za věrnost a důvěru za důvěru! V posvátném stvoření Světlého Otce se nezachvívá nic, co by bylo schopno změnit zákony spravedlnosti. Proto je ve stvoření mír nade vším, co bylo stvořeno. Nade vším vládne veliká síla shůry a zachvívá se v moudrosti, lásce, důvěře a věrnosti.

Začněme společně působit. Bude dobře, když nejdřív uvidíš množství třpytivě bílých kamenů, které tam připravujeme. Hjalfdare, vyskoč na mé rameno. Přenesu tě přes rokli!“

Hjalfdar věděl, že zákon obrů nařizuje dávat důvěru za důvěru. Kdyby se vyhnul mohutné Uruově paži, zpřetrhal by spojovací vlákna. Následky toho by pak jistě na něho těžce dopadly.

Hjalfdarův duch se vědomě uvolnil ze svého pozemského těla a odevzdal se do péče Urua. Ten ho přenesl na vrchol hory.

Jestliže si Hjalfdar předtím myslel, že zná bytostné, byl teď velmi překvapen. Když totiž spočinul na obrově paži a rozhlížel se kolem, připadalo mu celé okolí úplně změněné. Mohl pronikat zrakem velké, hutné kameny roztroušené po svahu. Nebyla to již hrubá hmota, nebyla to ale ani jemnohmotnost, kterou dosud znal a která kolem nich tkala, nebylo to ani jejich vyzařování. Cítil sám sebe jako tekoucí vodu, jako vanoucí vítr, lehký a studený, propustný a sám pronikající. Zároveň začal vyciťovat novou sílu, kterou měli obři snad desetkrát větší.

Tato síla byla jiná než lidská síla. Všechno to prožíval intenzivně a živě. Nebyl však schopen o tom přemýšlet, jak byl zvyklý. Naplňovala ho nepopsatelná radost, jasnost a síla k rozmachu. Těmito schopnostmi, které byly ve srovnání s lidským cítěním a myšlením jemnější, silnější a niternější, vnímal nesmírně bohaté okolí.

Hjalfdarovi bylo, jako by procházel sítěmi ze třpytivých, zářivých barev. Tyto proudy barev byly stále svěžejší a živější.

Prochvíval jimi tichý jásavý zvuk připomínající znění zvonu. Hjalfdar vpíjel tuto krásu do sebe a sám jásal nadšen tím, že vůbec existuje.

Dlouho stáli na nejvyšším, bíle se třpytícím horském hřbetu. Obklopili je ostatní obři a pozdravili Hjalfdara. Obrátil svůj pohled vzhůru k nim, v té chvíli se ale cítil vysoký jako věž a mohl jim hledět do očí.

„Tvé bytostné a duchovní jádro je u nás! Pohleď, jak ničím neobtížený putuješ stvořením. Podívej se na světy, sleduj, jak je všechna hmota v pilné činnosti. Obrať svůj zrak dolů a pozoruj, jak tam na výšině pobíhají tvoji druzi čile kolem a jak tvé pozemské tělo mezitím odpočívá. Tvoji druzi pracují, staví. My však k tomu chceme přidat to, co je pro vás nemožné, aby to v nádherném pozemském světě našeho Boha bylo dokonalé. Dokonalé krásou a mocí, kterou podle zákona smí lidský duch využívat. My všichni pomáháme v uctívajícím, jásavém díku ke cti Boží!

Ve vesmíru se zachvívá veliký, svatý zákon jeho lásky a spravedlnosti, které jsou jedno. To je to, co cítíme a co společně v nás všech proudí a tká: láska a spravedlnost, svatá vůle Boží!“

Hjalfdar byl hluboce uchvácen. Tato slova bytostného obra v něm vyvolala pohyb, cítil, že se mu dostalo poznání a že byl obdarován. Ihned poznal, že slovem „Bůh“ obr mínil Světlého Otce, který má toto jméno. Připadalo mu, že je nemůže nikdy vyslovit, aniž by neklesl do prachu a neuctíval Boha.

Jako by obři představovali korunu, převyšovali všechno bytostné, které protkávalo horu. Jejich zářivé sloužení a chtění, jejich píle a láska se klenuly nad jejich horou jako křišťálově jasný, třpytivý palác zakončený kupolí.

„Podívej se, Hjalfdare, jak máme tam dole již připraveno všechno, co za několik dní propukne. Sleduj nádheru živlů, jak je ji už stěží možné udržet v potlačovaném žáru!“

Zdálo se, že skála je průhledná jako jasná hvězda. Velké, nijak hutné desky byly zformovány zcela stejnoměrně.

„Vidíš, tak zpracováváme hmotu svou bytostnou silou. Proto ji můžeme zvedat, pokládat, zakládat a zatloukat do základu stejného druhu, jako je ona, aby se nemohla nikdy rozdrolit, pokud to zase neuděláme my z vůle Boží. Vždyť jen ona nám dává sílu naplňovat jeho svatý zákon!

Zamiř pohledem k hoře. Až lidští duchové postaví na východě své stany a založí tam osadu pro lidi i dobytek, začne naše práce na západním svahu. My totiž pracujeme sami, alespoň ze začátku. Až vytvoříme základ, povede tě, Hjalfdare, vznešené vedení. Už vidím, jak se blíží proudy Světla!

Potom se dozvíš, kdo je ten, který ti poručil postavit stavbu, a jaká má být. Ty jsi ten, kdo určuje, a my jsme provádějící, ovšem i s pomocí hmotné lidské síly. Musíme se spojit. Ve spolupráci, v radostném působení pro Světlo světa spočívá spása nás všech!

Podívej se také na druhou stranu, kde sídlí draci, kde je půda sirnatá a kde se na kamenech shromažďují třpytivé krystaly měděné, modravé a zelenavé barvy. To jsou původní počátky nádherných kovů, které budete vy lidé jednou zpracovávat na zbraně a šperky.“

Zdálo se, jako by se při těchto Uruových slovech otevřely před Hjalfdarovým zrakem hlubiny.

Spatřil tekuté rudy potažené jemnou blankou, které se už místy začaly zhutňovat a usazovat.

Zrcadlící se obrazy, utkané ze chtění světlých, plynuly dolů a tam je přijímal malý nárůdek žijící pod zemí.

Čilý shon těchto podzemních skřítků ho doslova vtahoval do okruhu chtění neúnavně se pohybovat. Přál si být všude. Byl svým vnímáním tady i tam a všechno živě registroval.

Jak živě působila na ducha síla bytostných výtvorů tkaných předem!

Zatímco se Hjalfdar těšil z hojnosti krásy, které dávala formu tvořivá přání dříve, než byla zachycena do hmoty, slunná krajina se velmi změnila. Obloha se potáhla ledovou šedí jako tmavou přikrývkou. Nad hlubinami hrozivě vřely bažiny, zvedaly se malé kopečky a ze sloupů kouře vytryskovaly proudy vřící vody.

Najednou se těla draků, tlustá, zavalitá těla ještěrů i těžká, nemotorná bahenní zvířata dala do pohybu. Svými smrtonosnými ohony bičovala divokými údery bažinu a zanedlouho všechno zničila. Nad bažinu vystupovaly výpary.

Vítr začal hrozivě skučet: ve vzdušných proudech sem přiletělo hejno divoce se pohybujících duchů živlů. Vířili v tanci jeden kolem druhého jako listí v podzimní bouři, ale pak se hnali dál a nad výšinou svištěli stále větší a divočejší braši. Horský a suchý vítr se změnil v bouři. Ze země stoupaly pod strašným tlakem a za hromového rachotu jedovaté žluté výpary.

Vzduch zežloutl stejně jako bažina, země i obloha. Potrhanými mraky skučel orkán, který sem hnal větrné víry. V dálce se lámaly stromy v lesích, takže bylo slyšet praskot přinášený bouří. Všechno pevné se začalo chvět.

V bílé, jako zrcadlo hladké nejvyšší vrstvě hory se náhle objevily trhliny a pukliny. Zdálo se, že uvnitř horského masívu to duní, i když se na jeho povrchu nic nepohnulo.

Hjalfdar hleděl dolů na své druhy, kteří se poblíž jezera zabývali stavbou tábora. Jako strnulí sledovali vír žlutých mračen výparů, který nasadil hoře čepičku a všechno dusil.

„Jestliže to bude příliš hrozné a budete mít pocit, že už nemůžete dýchat, spojte se se světlými a ponořte se do vod jezera! Zavolejte jezerní pannu Urdu, aby vám pomohla. Zavolejte ji z mého pověření, pak se ihned objeví. Soustřeďte veškerou sílu vůle!“

Rozhlíželi se kolem sebe. Odkud sem zaletěl Hjalfdarův hlas, když jeho tělo leží ve stanu, jako by spalo?

„Kdyby tady byla Holda, věděla by si rady! A teď ta bouře, nemůžeme přece nechat Hjalfdara na pospas dýmající síře vystupující z hlubin!“

„Proveďte to, co jsem vám poručil, a nebojte se, jsem chráněn!“

Opět zazněl Hjalfdarův hlas tak blízko, všem tak dobře známý, a přece tak daleko, a pak dokonce zahlédli jeho postavu. Vedle něho spatřili obra Urua.

„Hora Světlého Otce je posvátná pro všechny Boží tvory, kteří žijí v jeho věčné vůli, a proto se nebojte.“

Žlutými výpary probleskovala červená světla. Dole začal z malých pahorků, odkud dříve tryskala voda, vyšlehovat oheň. Nešlehal vysoko, protože byl hustý. Voda, která náhle naplnila níže položené území, byla plná bahna a síry a zapáchala hnilobou. Vtom proniklo přes výpary až na výšinu mučivé chroptění a sténání.

Muži se řídili Hjalfdarovou radou a hledali útočiště ve vodách jezera, jehož hladina se silně vlnila.

Jezerní panna Urda seděla na bílém útesu obklopená tuleni. Poskakovali z místa na místo a hlasitě mručeli. Zpívala píseň, která rytmem i slovy zapadala do šumění a hukotu vod.

Vlny byly tmavé, obloha se zbarvila do žluta a šlehaly po ní blesky doprovázené duněním hromu. Třese se snad země? Na hoře obrů se s rachotem sesuly skalní stěny a zasypaly celé údolí, takže na jeho místě vznikla rozlehlá rovina. Nad žárem a vodami, nad vodní párou a mastnou bažinou se leskla bíle jako rubáš.

Nad výšinou se spustily silné proudy deště. Poslali je bytostní k záchraně zvířat a rostlin, zatímco ohnivé sirné výpary dosáhly svého vrcholu a bouře je hnaly k jihu.

Obři obklopující Hjalfdara se plně přizpůsobili pohybům katastrofy. Vyvolali a podporovali živelní dění a teď se znovu dali do práce.

Strašná zvířata v údolí skončila v ohnivém hrobě a bílá hora obrů jej přikryla. Po bývalých bažinách se rozprostírala silná kamenná vrstva sahající až k moři. Jeho vlny se vzdouvaly a s hukotem pronikaly do širokého zálivu, orámovaného bílými vápencovými skalami. Nad ním těžce a bezútěšně visely žluté, planoucí mraky.

Nad horou Světlého Otce ale už vykukovala z mraků modrá obloha a na ní se klenula duha.

Když se uklidnily živly unavené bouřením a strašlivým duněním, rozhostilo se náhle všude ticho. Do něho vydechovala útěcha Světlého Otce na přírodu klid a mír.

„Buďte požehnáni a utěšeni ti, kdo jste dobré, čisté vůle.“

Všichni – zvířata, jež předtím zalezla, a lidé, kteří uprchli do průzračného živlu Urdy – se opět odvážili zvednout hlavu.

Hjalfdar svým rohem sděloval druhům:

„Přicházím domů!“

Při tomto břeskném zvuku, který jako světlý paprsek zazněl do ticha, se to opět začalo všude hýbat. Květy se znovu otevřely, na březích a na vlhkých loukách se jakoby kouzlem objevilo velké množství brouků, červů a jiných měkkýšů.

Husté mlhy, nízko visící nad zálivem, které byly ještě naplněné kouřem z bažin, překvapivě rychle rozptýlil chladný vítr od moře.

Na jihu lesy padly za oběť plamenům. Létající draci, postrach zvířat i rostlin, opustili při vzrůstajícím nebezpečí své jeskyně a obrátili se dál k jihu, do lesů, bažin a do vzdálených pískovcových pohoří. Odletěli bez hlesu nízko nad zemí a svá dosavadní sídla zanechali opuštěná.

Byli zahnáni. Cítili tlak živlů a chtění obrů. Mnoho z nich, většinou samice, se ale kvůli mláďatům neodloučilo od svých jeskyní a zahynulo ve výparech ještě dřív, než plameny zachvátily les. Někteří zvláště chytří a silní draci uprchli s celou svou rodinou tak, že mláďata odnesli.

Hjalfdar byl hluboce rozechvěný. Světlý Otec mu umožnil nahlédnout do dílen svého stvoření, které samočinně pracují podle jeho posvátných zákonů spravedlnosti.

Lidé vyšli opět z jezera na souš. V době, kdy probíhaly změny na zemském povrchu, je obklopilo svými vysokými vlnami, a vytvořilo tak ochranu před nejhoršími výpary a nejtěžšími nárazy země. Vděčně chválili péči a věrnost Urdy, která je varovala před každým nebezpečím.

Jásavě pozdravili Hjalfdara. Stanul před nimi svěží a posílený, jako by procitl z dlouhého spánku. Nesvěřili se mu, jaké měli starosti, když jeho tělo tak dlouho spalo, ale jen mu vzrušeně vyprávěli o událostech posledních dvou dní.

Hjalfdar se divil, protože v té době ztratil pojem času. Tato strašná přírodní katastrofa přešla kolem něho jako sen. Prožil ji klidně v kruhu bytostných jako jejich velké mistrovské dílo. Sám ještě nevěděl, co získal tímto těsným spojením s obry. Všechno pro něho bylo samozřejmé, prosté a přirozené. Proto ale nebyl méně vděčný. Naopak. Opět mu byla sňata páska z očí a viděl Stvořitelovu lásku v ještě silnější záři.

Hjalfdar si teď vědomě vzpomněl na mnoho událostí, jako bylo i prožití s Ahurou Mazdou Améšou. Chápal vliv jeho praduchovní síly na prastvořenou bytostnou sílu Merkura, jemuž sloužili jeho bytostní přátelé. Správně využívat všechny síly ve službě Světlému Otci – to byla moudrost velkého Pánova služebníka.

Hjalfdar se před ní skláněl plný úcty, protože dobře věděl, že jeho duchovní plamen smí jen díky nejvyšší milosti pít z tohoto zdroje Pravdy v nejčistší kněžské službě Bohu.

Bylo však nutné postarat se také o tělo. U rychle rozdělaného ohně začala pilná práce a brzy se usadili u vydatného jídla, jemuž Hjalfdar požehnal několika slovy.

Mlčky je snědli a na rozdíl od jiných večerů, kdy si ještě u ohně vyprávěli, co prožili během dne, už zanedlouho spali hlubokým spánkem.

Noc rozlila své mírné světlo po hoře, která se táhla jako bíle zářící, široký podstavec daleko do rovin. Ty se rozprostíraly na místě zasypané dračí bažiny a zdálo se, že jsou nekonečné. Na jihu ještě v dálce tmavočerveně žhnuly lesy a přes širá pole mrtvých sem nedolehla ani hláska. Obry nebylo vidět. Jedině moře vysílalo své hluboko dunící, věčné varhanní akordy jako modlitbu vzhůru ke svaté hoře Světlého Otce.

NAZÍTŘÍ se ještě ani pořádně nerozednilo a už bylo slyšet, jak někdo valí, zvedá a rovná do vrstev těžké kamenné masy. Spící muže tento hluk probudil.

Celí polekaní vyskočili a zjišťovali, co je vyrušilo ze spánku. Hjalfdar je uklidnil. Když si přáli vědět, co způsobuje takový hluk, vysvětlil jim, že obři jsou při práci.

Muži proto chtěli také přiložit ruku k dílu. Hjalfdar jim v tom však zabránil.

„Náš čas ještě nepřišel. Nechejte je napřed, aby sami položili základy. Nechtějí žádnou pomoc. Jejich práci nemůžeme nikdy vykonat, ale můžeme z toho poznat, jak nutně potřebujeme jejich pomoc. Připravme všechno v nás a kolem nás, aby rádi přicházeli. Při tom, jak budeme společně stavět dům Světlého Otce, se musíme naučit mnohému, především vyrovnávat všechny síly, vzájemně se doplňovat a spolupracovat.

Teď mě nechte o samotě. Jděte stavět chaty i ohrady pro dobytek. Já se otevřu duchu, který ke mně dnes v noci přišel a mluvil se mnou.“

Jakmile muži odešli, Hjalfdar uchopil bílou kamennou desku a ostrý, špičatý klín, který si sám přibrousil.

Vyrýval jím do desky čáru za čárou podle obrazu, který jasně a zřetelně uchoval ve svém nitru.

Nejdříve vytvořil čtyřúhelník, podle něhož měly být postaveny stěny. Dům o čtvercovém půdorysu měla uzavírat plochá střecha. Otvorem uprostřed ní bylo možné spatřit nebe.

Dole, právě pod volným středem, měl stát čtverhranný kámen. Měl tvořit podstavec pro velkou, průhlednou misku. Jinak nemělo být v tomto objemném, vysokém prostoru nic. Jen pod stropem se mělo pamatovat na úzké štěrbiny, kudy mohly proudit světlo a vzduch.

V Hjalfdarově duchu stál prostý, čistý a velký obraz stavby.

„Nejdříve vybudujte stavbu a pak ti řeknu, jaká má být její výzdoba.“

Zdálo se, že bílý, téměř průsvitný, měkký kámen vyzařuje zlaté světlo. Vycházelo z různých postav a kreseb, které náhle zazářily z kamene, jako by do něho byly zasazené. Hjalfdar si při pohledu na tyto znaky neuměl vůbec nic představit, přesto je odedávna dobře znal.

Na stropě, vytvořeném rovněž z bílých desek, mělo být kromě kulatého otvoru, jímž bylo vidět volné nebe, umístěno zlaté, zářící slunce se čtyřmi prodlouženými paprsky podobnými kříži.

Když Hjalfdar uviděl obraz stropu, celý se rozechvěl. Srdce mu tlouklo tak silně, že byl stěží schopen dýchat.

Chvěl se, mrazilo ho a pokryl ho studený pot. Pak se ale jeho tělem rozlila proudící, zahřívající a prosvětlující síla.

„Pane!“ bylo jediné slovo, které našel.

Kruhy a čáry, jež Hjalfdar nakreslil, byly paprsky ze Světla. Měly mu naznačit naplňování zákona a shromažďování sil, které do něho budou skrze stavbu ve hmotě přenášeny z nejvyšších výšin.

„Toto je kámen poznání, kámen mudrců, obraz božského zákona ve stvoření. Pohleď, člověče, čemu tě duch učí, a podrž, co máš, neboť Já jsem!“

V Hjalfdarovi to bouřilo. Procitla v něm vzpomínka na jakési prožití, ale nevěděl, jak s ní má naložit. Zcela proti svému zvyku byl roztržitý, neklidný a měl těžkopádné myšlenky. Bolely ho ruce i nohy a hlava mu třeštila. Ve spáncích mu silně bila krev.

S nelibostí zahnal své potíže, vrátily se však. Pak ho naplnila síla a zpočátku mu připadalo, že je nesmírně mocná. Přitom v jeho duchu planula radost z pohledu na nádhernou stavbu.

Kde už viděl tento kotouč podobný slunci?

Hledal a pátral ve svém nitru a připadal si jako neklidný poutník procházející říší svých zkušeností. Nenacházel žádný pokyn, žádného pomocníka. Kde jsou ti vznešení, zářící duchovní vůdcové, kteří mu jindy radí? Hledal je, ale zdálo se, jako by všechny proudy zářivého spojení, jež znal, zanikly působením paprsku světla, který vyrazil ze slunečního kotouče, z obou jeho křížících se ramen, a zasáhl ho uprostřed jeho já.

Vzpomněl si, že mu bylo slíbeno vysoké vedení, až bude stavět chrám. Jak jinak, oč jednodušeji a přece oč mocněji se mu teď dostalo tohoto vysokého vedení!

Nad Hjalfdarem to začalo šumět, zvonit a zpívat. Shůry se snesla skupina zářivých postav a obklopila ho. Spolu s nimi připroudila ve zvýšené míře k Hjalfdarovi posvátná síla Světla. Postavy ho připravovaly k přijetí vznešené moudrosti. Bylo to sedm zářících nositelů plamene, vyvolených s Améšova kruhu k pomocné službě.

Za zvuků chóru sesílali na Hjalfdara sedm zářících barev stejných jako barvy duhy. Z nich zaznívaly zvuky a ze zvuků se utvářely pojmy. Hjalfdar vzal do ruky tabulku a ostrým klínem do ní vyrýval hlásky, které se mu ukazovaly ve zlatých znacích. Tak vznikly první runy.

Pojmy, které neobdržel ve znacích, naznačil v malých symbolických kresbách nebo obrazech.

To všechno si ale Hjalfdar zpočátku ponechal pro sebe. Nemluvil o tom s nikým ze svých druhů. Jenom toužil po Holdě, protože dobře věděl, že by mu rozuměla.

NA VÝCHODNÍ straně hory rychle vyrostly stany. Na západě pracovali obři. Hluk posouvaných kamenných desek bylo slyšet po celé hoře.

Nastal čas navázat opět spojení s přáteli z údolí. Zvuk Hjalfdarova rohu se snesl dolů a brzy se ozvala odpověď.

Malá skupinka mužů mezitím nelenila. Nakáceli značné množství stromů, aby dřevo na menších nosítkách a saních dopravili s pomocí zvířat nahoru. Upravili si také širší cestu, protože nemohli těžkopádný skot hnát po úzkých stezkách vedoucích korytem potoka. Cesta vedla velkými oblouky pozvolna po svahu vzhůru k východní části výšiny.

Nad údolím se rozprostíral tichý mír. Bylo už vidět, jak se rostliny zdárně rozvíjí a září.

Obři zde dobře střežili. Zdálo se, že stará stavba lidoopů spí. K jejím zdem se nepřiblížil žádný drak. Pod nimi bylo čisté, chladné zlato, které mělo brzy zdobit dům Světlého Otce. Jen málokdo si dokázal představit, jak by mohli zpracovat zlato, které tady leželo v jeskyních na velkých hromadách v podobě drobných zrnek.

Tak se lidé, kteří zůstali dole v údolí, vydali poté, co Hjalfdar zatroubil na roh, připravenou cestou na výšinu. Naplňovala je radost a měli veselou mysl.

Zapomněli na všechny hrůzy, které v době velkých zemských převratů rovněž z dálky prožívali. Zeleným údolím otřáslo nejedno zemětřesení, nejedna zeď pukla a zřítila se, otevřela se ještě leckterá hluboká, skrytá jeskynní chodba, v níž bylo uloženo mnoho zlatého kovu. Ve chvílích, kdy se hučící vody řítily do údolí a unášely s sebou s rachotem ohromné množství těžkých balvanů, mysleli se starostmi na své přátele.

Když teď pomalu stoupali po svahu stále výš a výš a přátelé na ně vesele zavolali na pozdrav, velmi se zaradovali. Přicházel jim naproti Hjalfdar se třemi nejstaršími muži.

Jakmile zahlédli nad nízkou klečí pokrývající svah jeho vysokou postavu a všimli si jeho světlých vlasů, vlajících ve větru jako zářící koruna, začali bouřlivě jásat. Vzhůru k tmavomodře zářící obloze vyšlehoval oheň radosti.

V kruhu přátel pojedli chléb připravený Holdou. K němu jim jezero poskytlo hojnost ryb. Zatímco s veselou myslí seděli u jídla, které předtím Hjalfdar požehnal, zpívala Urda, jak z hlubin jezera vystoupil k hoře velký jezerní had a Hjalfdar ho přemohl.

Všichni naslouchali s vděčným srdcem a měli radost, že se konečně dostali do cíle své touhy, na horu Světlého Otce. Zdatně se pustili spolu s ostatními do práce, vyžadovala den ode dne více síly a pečlivosti.

Když postavili stáje pro zvířata, pustili se do stavby obydlí pro sebe. Posvátným chrámem Světlého Otce se ještě nesměli zabývat. Hjalfdar pracoval svým způsobem v myšlenkách a všechno nakreslil. Přitom byl úzce spojen s obry. Ostatní o tom mnoho nevěděli, zakázal jim navštěvovat tuto část hory.

Základy, na nichž měl být postaven chrám, obklopoval světlý kruh. Uprostřed ležel bílý kámen.

Jakýsi hlas zvolal:

„Hjalfdare, nyní nadešla pravá chvíle. Základ je položen a nastává výstavba!“

UPLYNULA léta. Na světlé výšině se vypínal jasný a zářící Pánův chrám. Pod ním se rozprostírala bílá země, kde pobývaly houfy mořských zvířat.

Na západní straně narážel mořský příboj na bílé útesy, které od doby velkého zemětřesení vystupovaly před pobřežím z moře. Na severozápadě bylo vidět rozlehlou zelenou zemi bohatou na lesy, údolí a jezera. Táhla se od posvátné výšiny do nedohledných dálek. Většinou se nad ní klenula zářivě modrá obloha.

Příroda dýchala mírem. Na východním svahu hory vznikla terasovitě se svažující osada. Potok vytékající z tmavomodrého jezera, které teď obklopovaly vysoké stromy, uháněl celý zpěněný bílou kotlinou až k úbočí výšiny a odtud spadal ve vodopádech do údolí Stříbrného jezera. Tam se ještě zachovala původní osada, obývala ji skupina zdatných pastýřů a rolníků. Pěstovali ovoce a pečovali o velké louky. Část polí na severovýchodě osévali obilovinami, takže si z nich mohli ostatní připravovat chléb.

Malý národ „synů Světla“, jak se směli nazývat, se počtem velmi rozrostl.

Při všech pracích jim pomáhali bytostní. Bytostní je přiváděli k dalším a dalším praktickým vynálezům a ty jim velmi usnadňovaly práci.

U potoka vytékajícího ze světlého jezera opracovávali bílé kameny. Obratnýma rukama z nich uměli zformovat nádoby, do nichž se zachycovala voda. V jiných nádobách, které směli vytvářet jen pro posvátné účely a pouze z příkazu světlých, planuly slavnostní chrámové ohně.

Opracovávali zde rovněž desky pro chrám. Tuto činnost však směli provádět jenom na Hjalfdarův příkaz, tak jak mu to ukázali bytostní.

Chrámové desky byly podivuhodně krásné a měly zdobit vnitřní stěny svatyně.

Nejkrásnější ale byl chrámový strop, který vypadal, že je ze zlata. Kulatým otvorem uprostřed stropu se smálo modré nebe. Když slunce vystoupilo na svůj nejvyšší bod, objevilo se právě nad kulatým otvorem ve stropě a zářilo dolů do posvátného prostoru Světlého Otce.

Podle tehdejšího postavení hvězd byla tato poloha kosmickým vrcholem, který se v neporušeném rytmu božského zákona připojoval k nejposvátnější tvůrčí hodině koloběhu. Tehdy se ještě duchovní a pozemské děje shodovaly.

Předměty ze zlata vznikaly v dílně. Všichni si jí vážili jako stánku umění.

Dům pro pobožnosti, který kdysi postavili synové Světla jako první, stál ještě, obklopen stejnou ozdobou z bujných kapradin a palem, na kopci nedaleko Hjalfdarova dřívějšího domu. V něm teď bydlel rolník Omar, starý Hjalfdarův druh, a řídil život v osadě.

Chaty se stále více zvětšovaly a stávaly se z nich dvorce s hospodářskými budovami, stodolami a stájemi pro silný dobytek. Šediví, krátkosrstí býci ozdobení širokými rohy i krávy se vyvíjeli skvěle, přestože od doby, kdy je Hjalfdar přivedl na výšinu, aby ozdravěli, postupně zcela změnili svůj plemenný ráz. Od generace ke generaci byli větší a silnější. Jejich hedvábně šedá, lesklá kůže s krátkou srstí byla obzvlášť pěkná. Zvířata odchovaná na výšině měla uprostřed čela bílou hvězdu.

Býci byli velmi silní a vytrvalí. Tahali těžké saně, na nich se z lesa přiváželo dříví.

Panoval zde stále čilý život. Nahoru na posvátnou výšinu chodili poslové a nosiči. Postavili dokonce saně na kolečkách, ale museli je tahat zdatní býci. Na saních vyváželi nahoru krásné desky připravené pro chrám a bílé misky i nádoby do tohoto posvátného domu. Po mnohaleté námaze a píli měla jeho stavba brzy skončit. Všichni se těšili na den darování Světla, kdy chtěl Světlý Otec naplnit svůj svatý dům na zemi svou silou a milostí.

Když vážní lidé srostlí s přírodou, kteří neznali změkčilost, pomysleli na tento den, zmocňovala se jich posvátná úcta a bázeň.

„Musíme se na to připravit velmi pečlivě,“ říkaly si ženy mezi sebou a učily děvčata vít věnce a provádět kolové tance. Tance sestávaly zejména z kroků a úklonů a ty se klidně, harmonicky střídaly. Děvčata je prováděla za zvuků písní, které sama zpívala.

Písně byly přizpůsobeny zvláštním přírodním zvukům a zachvívaly se jako spojení mezi duchovní a bytostnou sférou, takže se tančícím děvčatům otevíraly cesty vzhůru, jimiž do nich mohla plynout plná síla světlých proudů.

Holda a její dcery dovedly tímto způsobem nejlépe uctívat světlé. Stejně jako ony to dělaly ostatní ženy, které si od Holdy vyprosily, aby jim pomáhala a vedla je.

Když večer sedávaly pohromadě ve velké předsíni Hjalfdarova domu zakryté střechou na dřevěných sloupech, stáčely vlnu bílých ovcí do dlouhých vláken. Stále ještě používaly staré, velké rámy. Protahovaly jimi vlákna sem a tam, až z nich vytvořily pevnou tkaninu. Z ní pak zhotovovaly přiléhavé, splývavé oděvy.

Při práci většinou mlčely. Dívky ale často poprosily Holdu, aby vyprávěla něco o světlých, a všechny pozorně naslouchaly. Žádná nechtěla něco přeslechnout nebo nesprávně pochopit. Měla v úmyslu o tom jednou vyprávět také svým dětem a vnukům stejně, jak to teď dělala Holda.

Nejraději jim vyprávěla o tom, jak ji kdysi vedli pomocníci a jak se všemu naučila z jejich příkladu. Celý život Holdy byl prodchnut velkou láskou k bytostným a vděčností vůči nim, a proto o nich vyprávěla stále znovu, aby se mladí lidé mohli poučit a dovědět se, co poznala. Brzy by mohl nadejít čas, kdy už nebude mezi nimi.

Ze Světla se s hukotem snášely k zemi posvátné kruhy slibující návrat do vyšších, světlejších úrovní. Podle lidského zdání možná ještě ve vzdálené budoucnosti, pro její otevřený duchovní zrak však brzy, jak se duchu zdá být věčnost bez času ve své všudypřítomné přeměně vždy blízká.

Holda také stále myslela na to, co přijde, zatímco když ve svém pozemském životě vyvíjela usilovnou činnost, plně prožívala přítomný okamžik.

V té době se jejímu duchu obrazně ukázala zářící světlá postava jako proud růžového světla.

„Pramáti!“ zaznívalo v zachvívání světlých kruhů obklopujících obraz vznešené ženy.

Proudily z něho nesmírně jemné bílé paprsky a současně něžná růžová záře, která v duchu probouzela lásku a radost. Holdou pronikaly proudy sil a oživovaly její vlastní tělo, skrze její ruce však působily i na jiné tvory, pomáhaly jim a léčily je.

ZVÍŘATA, jež na rozlehlých, šťavnatě zelených, ohrazených pastvinách nádherně prospívala, byla Holdinou obzvláštní radostí. Její léčivé rostliny a plody pěstovaly ženy na polích založených k tomu účelu. V malé místnosti, kterou pro to muži zvlášť postavili, pracovala Holda se dvěma děvčaty. Nikdo jiný do ní nesměl vstoupit, protože zde bytostní spřádali svá budující vlákna a Holda nechtěla, aby je někdo narušoval.

Holdin zrak se stále více otevíral pro všechno světlé, čilé tvoření. A zdálo se, že malé bytosti, které odedávna dobře znala, se také cítí být stále více přitahovány. Pobývaly u květin a rostlin, aby ještě více rozvíjely síly, jež v nich spočívaly.

Holda to všechno silně prožívala a měla radost z toho, když její rostliny, květiny a plody, které již nerostly divoce, neustále prospívají. Zdálo se jí, že jsou zvlášť chráněny požehnáním Světlého Otce.

Vyrůstaly větší, šťavnatější a plnější, když o ně pečovala na polích i v sadech. Ty nechal Hjalfdar na její prosbu založit na svazích výšiny. Odstranili tam nízkou, tvrdou kleč a místo ní zasadili stromy, které už v pustině na březích Stříbrného jezera nesly bohaté ovoce. Holda k tomu určila místo.

Toto ovoce, podobné velkým, šťavnatým broskvím se zlatožlutou barvou jako pomeranče, měla Holda velmi ráda. Také jabloním se skvěle dařilo.

Dvakrát za rok podle rytmu tehdejšího oběhu hvězd nesly stromy ovoce. Sady stále pokrývala skvoucí zeleň, a když tráva uschla a zežloutla, vyrašila již opět nová, smaragdová zeleň. Listnaté stromy sice shazovaly listy, byly ale úplně jiného druhu a mnohem větší než dnešní stromy. Z jejich malých prvolistů současně vyháněly opět nové listy, zatímco staré žluté a červené listy ještě v nádherné hře barev zdobily údolí a pahorky.

Byla to doba žní, kdy lidé téměř nedokázali zpracovat hojnost darů. Mnoho jich přezrálo a podlehlo rozkladu.

Proto museli všichni pomáhat. V té době bylo nejdůležitější shromáždit a zužitkovat dary přírody. Kromě toho se prováděly pouze nejnutnější činnosti.

Během společných žňových prací zažívali lidé mnoho radosti. Skupiny, které se zabývaly každá něčím jiným a časem se vyvinuly rozdílně i v myšlení, byly přírodou stále znovu spojovány a měly příležitost se společně rozvíjet. Všichni lidé pociťovali vděčnost.

Na závěr žní se spalovaly suché dřevo, staré listí a špatné plody. Všude plápolaly vysoké plamenné sloupy a po údolí se rozléhaly děkovné písně. Z výšiny zaznívaly chóry starců, kteří se připravovali, aby jednou mohli v chrámu uctívat svými zpěvy Světlého Otce.

Lidé při své práci stále znovu vyciťovali pomoc bytostných.

Když se muži jednoho dne chystali zpracovávat střeva na tětivy a napnuli je, se náhle ozvalo hučení. S údivem naslouchali, jak vítr vyluzuje z napnutých střev jemné zvuky.

Proto si ze dřeva a z tlustých skořápek velkého ovoce vytvořili první nástroje. Napnuli na ně střeva a zkoušeli z nich drnkáním vyluzovat tóny. Zároveň s tím, jak lidé pozorovali, co se děje v jejich okolí, se stále víc a víc rozvíjela čilá činnost ve spojení s přírodními zákony. Byli při tom šťastní.

Působení žen šířící požehnání se spojovalo s tvořením mužů, při němž muži uplatňovali svou sílu, a podivuhodně se s ním doplňovalo. Pod vedením světlých dávaly ženy konkrétní podnět a muži to pak utvářeli a prováděli.

OD TÉ doby, co v hustých lesích už nesídlili lesní lidé a draci, tam rychle vzrostl počet ptáků a jiných zvířat. V rozložitých korunách stromů poletovali z větve na větev ptáci podobní papouškům se strakatým peřím měnícím barvy. Místy bylo vidět také podsadité druhy jelenů.

Když se lovci jednoho dne vydali na toulku po lesnatých pahorcích, spatřili v dálce podivné zvíře, jaké nikdy neviděli.

Bylo oslnivě bílé, velké a mělo štíhlé nohy jako jeleni. Nenosilo parohy, zato mu ale na čele těsně nad očima vyrůstal roh podobný harpuně. Hlava se špičatýma, vzpřímenýma ušima se podobala hlavě jelena. Ušlechtilý krk zdobila krátká, hustá hříva. Ohon z dlouhých, bílých žíní zvíře používalo na odhánění hmyzu.

Jakmile se muži přiblížili k malé mýtině, kde se neznámé zvíře před chvílí osvěžovalo u vody, odběhlo rychlými skoky. Už dávno u nich nic nevzbudilo větší pozornost.

Neúnavně číhali v úkrytech a brzy také našli jeho stopu.

Vydali se na cestu s dlouhými lany spletenými z rostlinných vláken. Obehnali jimi místo, kde se vzácné zvíře páslo, a na stromech pak dlouhé hodiny čekali na ně. Bylo neobyčejně plaché, mimořádně hbité a mělo velkou sílu. Když se rozhněvalo, dokázalo vyvracet stromy z kořenů. Nepřítele pronásledovalo, až ho mohlo probodnout svým rohem. Muži to snadno pozorovali ze svých úkrytů.

Většinou přicházelo samo, občas ale se samicí. Byla menší, neměla roh a více se podobala lani. Měla však zvláštní chodidla. Byl to jen jeden prst obrostlý silnou rohovinou, která jej chránila.

„Pokud chceme toto zvíře skolit, musí sem přijít Hjalfdar,“ řekli si muži po dlouhé, marné námaze a jeden z nich podal pomocí rohu na výšinu zprávu o lovu.

Shora se ihned ozvala odpověď. Jásavě ji zahlaholil Hjalfdarův roh.

„Přijdu!“

Nikdo z nich nevěděl, jak, kdy a odkud se sem dostalo toto zvláštní, bílé a plaché zvíře. Rychlými, čilými skoky se radostně prohánělo ve svitu měsíce a bylo téměř vždy samo.

Nejspíš je přitahovaly rozlehlost a klid lesů i vysoké traviny. Muži se divili, že zvíře přes svoji plachost stále znovu vyhledává živé údolí, kde se všichni pilně činí.

S napětím čekali, jak se asi Hjalfdar vyjádří o krásném, neobyčejném zvířeti.

Hjalfdar přišel spolu se svými syny a několika starci. Posadili se v hustém křoví a sledovali, co se děje na mýtině. Květiny s rudými kalichy byly v plném květu a svítily v záři zapadajícího slunce. Na druhé straně údolí bublal horský potok. Vytékal ze Stříbrného jezera a namířil si to zeleným údolím, kde se rozšířil a byl mělčí.

Na kraji lesa Hjalfdar zpozoroval stopy, jaké ještě nikdy neviděl. Jednu si prohlédl pozorněji: byl to otisk téměř uzavřeného kruhu.

Hjalfdar svým bytostným zrakem ihned na této stopě poznal cosi zvláštního.

Druhým znamením, které vzbudilo jeho pozornost, byly poškozené stromy nesoucí stopy ostrého rohu. Hjalfdar mlčky ukázal na jeden takový kmen – byla na něm hluboká rána.

„Podívejte, jak vytéká míza stromu na zem. Takové rány musíte zahojit. Holda vás naučí, co se v tomto případě dá udělat. Stromy v blízkosti našich osad mají poznat, že se o ně lidé starají. Tak to chtějí světlí.

Dráždili jste snad to cizí zvíře, že tak v lese řádilo? Všude vidím rány na stromech. Jak k tomu došlo? Příčinou jeho řádění není snaha opatřit si potravu ani něco jiného, co by potřebovalo k životu.

Muži hleděli zaraženě jeden na druhého. Udělali něco špatně? Pak se jeden lovec zeptal chraptivým hlasem:

„Takže zkusíme použít léčku?“

„Položte léčku a počkejte, jestli se zvíře ukáže a co udělá,“ doporučil jim Hjalfdar.

Plaše na něho pohlédli. Mezi očima se mu utvořila vážná, hluboká vráska. Hjalfdar se na ně hněval, cítili to. Kdyby alespoň něco řekl! Cítili, že ho jejich nesprávné jednání z nějaké hlubší příčiny bolí, jen si ji nedokázali přiznat a vysvětlit. Stále ještě totiž doufali, že se mýlí.

„Ach ne, nic si nenamlouvejte,“ prohodil Hjalfdar. „Je to tak, jak to cítíte. Je mi líto, že vás práce a pohodlí, bohatství a blahobyt odcizují vědění o přírodě.

Vím, že teď chcete využívat všechny své přednosti, ale kdysi jste to dělali jen v sebeobraně nebo abyste si zachovali život. A dnes? Máte zálibu v lovu, toužíte po změně! Chcete tím narušovat život? Pozorujte, jak se pohybuje všechno, co bylo stvořeno v přírodě, tak budete rozsévat lásku a dík. Totéž potom budete i sklízet. Kde ale dostanete ránu, tam jste také ránu zasadili, přestože to bylo jen v myšlenkách nebo přáních. Položte léčku a čekejte, jestli zvíře přijde.“

Snesla se noc. Stříbrné světlo měsíce zalévalo jezero a potok, který se blýskal mezi stromy jako stříbrná stuha. Bublání jeho vln se ozývalo ještě hlasitěji než ve dne. Bylo slyšet i to, jak padá každý list nebo jak zapraská dřevo.

Mírný větřík setřásal bílé květy z planých jabloní a z kalíšků květin se linuly omamné vůně.

Byla to kouzelně krásná noc. V Hjalfdarově blízkosti se muži cítili šťastní. Zármutek nad jejich chybami je naladil měkčeji, a proto byli dvojnásob přístupní a vděční za všechno krásné, co se jim nabízelo.

Náhle napnuli sluch: bylo slyšet, jak nějaké zvíře skáče a láme větve, dupe po zemi a vydává zvláštní řehtavé zvuky. Znělo to jako smích, a přece jako volání k boji. Tak zvíře pádilo divokými skoky lesem na louku. Tam jako by začalo tančit.

Vzpínalo se, otáčelo se, skákalo na přední nohy a vyhazovalo zadníma nohama. Bílá, krátká srst se leskla v měsíčním svitu a zvíře obklopovalo mléčně jemné vyzařování.

Hjalfdar nehybně vyčkával a zadržoval dech. Naslouchal. To, co viděl, ho rozechvělo. Toto zvíře totiž zářilo před jeho zrakem překrásným leskem čistoty.

Bezpochyby bylo ve spojení s vyššími říšemi: vlákna záření je spojovala s jemnohmotnou a bytostnou úrovní. Přitom se z ducha snesl na zvíře zářivý prvotní obraz. Jeho silné vyzařování se spojilo s jemnohmotnou formou, která se opět trochu více podobala svému pravzoru. Ten bylo vidět, jak se jakoby vznáší v ještě světlejší vrstvě. Seděl na něm muž v bílém oděvu.

Hjalfdarem to projelo jako blesk. Mají toto zvíře používat, aby se na něm pohybovali z místa na místo? Co mu zde světlí ukazují?

„Vypadá jako mlhoví koně, na kterých kdysi jeli světlí.“

Už to věděl. Toto zvíře je zřejmě jakýsi druh koně. Dar světlých! Jak se však k němu má přiblížit?

Bezděčně se snažil napodobit řehtavý smích, jímž se zvíře zpočátku ohlašovalo. Podařilo se mu to.

Zvíře se náhle zastavilo ve zvláštním vzpřímeném postoji a podlouhlou hlavu pevně přitisklo ke štíhlému, zahnutému krku. Boky se mu chvěly.

Teprve teď Hjalfdar spatřil i dlouhý ohon, který se téměř dotýkal země. Byly mu nápadné štíhlé nohy s neobvyklými chodidly. Zvíře tiše zvedlo nohu, aby vzrušením zahrabalo. Neslyšně ji ale zase postavilo na měkký trávník.

Jeho krásné, klidně pozorující a bdělé oči zářily, jako by se v nich zrcadlilo světlo měsíce. V korunách stromů tajemně šuměl vítr. Zvíře zvedlo hlavu a natáhlo krk: zdálo se, že naslouchá tomu, co se ozývá shůry.

Nad loukou opět zaznělo Hjalfdarovo volání. Zvíře vyskočilo a hnalo se tryskem do lesa. Doslova se řítilo. Se strašlivou silou a prudkostí, jaké by se od něho při štíhlosti jeho nohou stěží kdo nadál, pádilo se sehnutým rohem pryč.

Dokonce i těmto odvážným lovcům se při pohledu na uhánějící zvíře zachvělo srdce.

Hjalfdar jim pokynul, aby se tiše přesunuli do úkrytu. Sám vstal a držel před sebou jen kopí. Tak očekával zvíře.

Vtom si všiml, že se pohybují listy, rozhrnula se hustá spleť lián a objevila se bílá hlava. Oči zvířete přímo planuly. Hjalfdar se do nich pevně a klidně zahleděl. Zvíře je zvolna zavíralo a pak se celé jeho tělo zachvělo.

Hjalfdar tiše zavolal – vydal ze sebe zvuk, ve kterém se zachvívalo mnoho lásky. Své kopí, namířené do očí zvířete, pomalu skláněl hrotem k zemi. Zvíře sledovalo jeho jednání jako očarované. Sklonilo hlavu a kleslo na kolena. V té chvíli se Hjalfdar neohroženě přiblížil, položil mu ruku na čelo a poklekl vedle něho.

„Poslali tě světlí! Máš nám sloužit, ale tvůj život má zůstat svobodný. Tak zní jejich příkaz. Vstaň a neboj se!“

Zvíře mu nejspíš porozumělo, protože vstalo. Hjalfdar pomalu postupoval mýtinou po jeho stopě a zvíře šlo za ním. Občas tichounce zavolal a rozepjal ruce. Neohlížel se, ale slyšel, že ho zvíře následuje.

Teprve když zmizel s jednorožcem na druhé straně v lese, vylezli jeho druzi z úkrytu. Před chvílí znovu sledovali něco podivuhodného. Hjalfdar si v lásce podmanil chtěním svého ducha nezkrocené zvíře.

Beze slova, celí uchvácení, se na sebe podívali v plachém údivu a velké úctě před Hjalfdarovou mocí. Potom se vydali za ním.

Hjalfdarovi záleželo na tom, aby mohl zvíře pozorovat a aby si na něho zvyklo. Podal mu několik listů z Holdiných zahrad a zvíře je s chutí spořádalo. Pak je zlehka popleskal po štíhlém krku a pohladil po husté hřívě. Důvěřivě mu očichalo růžovým čenichem ruku, chovalo se úplně krotce. Náhle však uskočilo vysoko stranou, obrátilo se a pádilo k potoku. Bylo pryč, zmizelo v lesních houštinách pokrývajících svah.

„Jak je dobře, že jsem mu dal Holdiny byliny. Teď zase přijde,“ poznamenal Hjalfdar.

Pozdě v noci vyrazil se svými druhy na cestu domů.

Několik dní zůstal v údolí práce, aby si získal důvěru zvířete. Od té doby podnikal výpravy už jen se svým synem Jalfem a s jedním z lovců. Stačilo, když byli jen tři. Oba průvodci zůstávali v pozadí, aby pozorovali okolí a případně mu poskytli pomoc.

Hjalfdar přešel přes palouk osvětlený měsícem až k okraji protějšího lesa. Tam se posadil pod strom a čekal na zvíře.

Když se dlouho neukazovalo, vstal a šel po jeho stopě z minulého dne. Bylo ji ještě v měkké půdě zřetelně vidět. Vedla k potoku a dlouhými skoky přes vodu, kde se téměř ztrácela.

Hjalfdar se brodil potokem. Les byl strmější, hustší a stále méně schůdný. Hjalfdara ale srdce opět táhlo na loveckou stezku, nemohl se už obrátit. Jakýsi pták vábil. Hjalfdar ještě neslyšel nic tak líbezného. Neuvědomoval si, jak je cesta namáhavá, a zase jednou zapomněl na své průvodce.

Jeho pomocníci mu ukazovali, kudy zvíře procházelo. Viděl před sebou jeho cestu jako jemný, světlý pruh mlhy. Přitom měl jasně před očima obraz jednorožce. Občas mu připadalo, že stojí přímo před ním. Cítil pohled jeho planoucích očí a jeho dech. Široko daleko neslyšel nic než své kroky a vábivý zpěv ptáka.

Tak postupoval stále dál na západ a víc a víc se vzdaloval od údolí svého kmene. Rostliny, které nacházel, vypadaly jinak než tam. Některé mu byly nápadné, takže si je zastrčil za pás, aby je mohl ukázat Holdě.

V údolí, jež se napravo od něho stále více rozšiřovalo, se v podobě hustých mlh zvedala vlhkost. Chvílemi se však mlhy vysoko nad ním protrhly a probleskl jimi kousek tmavomodré oblohy s bledou hvězdou. Hjalfdara se zmocnila těžká, omamující únava. Způsobila to snad mlha táhnoucí údolím?

Stopa vedla opět dolů. Když se mlha rozptýlila, spatřil Hjalfdar lesknoucí se hladinu velkého jezera.

Ke stromům rostoucím ve vyšších polohách se připojily ještě jiné rostliny, palmy a kapradiny. Opět se všechno zelenalo a kvetlo. Rostlo zde mnoho ovoce, jaké Hjalfdar dosud neviděl.

Na stromech i na zemi se stále ještě ukazovala jednorožcova stopa. Nebylo ho ale vidět.

Bylo tady větší parno a krajina byla více bažinatá. Nad rozlehlými loukami a bažinami se mihotala a tančila malá zelená světélka. Kmeny starých stromů porostlé mechem, které byly často obrovské a vypadaly podivně, planuly rovněž v zelenavém světle. Rostly zde sukovité, nepříliš vysoké, ale rozložité stromy s dlouhými, tenkými větvemi, jež trčely k obloze jako košťata.

Hjalfdara napadlo, že je někdo okousal. Také na kůře bylo vidět stopy ničivé síly, kterou tady asi někdo vyzkoušel. Když se náhle opodál ozvalo dupavé, dunivé klusání, vrhl se Hjalfdar na zem a naslouchal. Zakroutil hlavou a opět vstal. Jsou to buvoli? Na svých toulkách je už jednou viděl, ale soudě podle kroku byla tato zvířata ještě větší.

Lesy byly stále vyšší a tráva převyšovala Hjalfdara o hlavu, a proto měl stále obtížnější cestu. Najednou před sebou zpozoroval kopeček, který pravděpodobně vytvořil hmyz velký jako kobylky.

Kopeček byl opuštěný, hluboké chodbičky se probořily. Nejspíš v něm rylo nějaké zvíře silným klem. Pak si Hjalfdar všiml dalších stop zpustošení. Stromy byly pošlapané, polámané a lesem se táhly široké pásy, objevil dokonce celé rozsáhlé plochy pokácených stromů.

Protože se hluk stále více blížil, Hjalfdar se zastavil. Zaslechl, jak poblíž padají s praskotem stromy i jak dupou zvířecí tlapy. Konečně uviděl, jak se k němu blíží jako hradba černohnědá tlupa obrovských zvířat.

Zvířata vyhazovala vzhůru dlouhé choboty. Bylo vidět hustě porostlý hřbet a hruď, zatímco zadní část těla pokrývala jen krátká srst a tlustá kůže. Hlava s dvěma malýma očima pod vyklenutým čelem a s vějíři rozměrných uší měla dobromyslný výraz, spojený s divokou silou a houževnatou svéhlavostí.

Po stranách vyrůstaly z tlamy dva velké kly. Zvířata byla vážná a mlčenlivá, velká a neúprosná. Hjalfdar poznal, že ovládají tuto krajinu.

Věděl, že síle takového stáda nemůže odolat žádný jednotlivec, jestliže se mu nedostane pomoci vyšších bytostí.

Pohroužil se do těchto sil a brzy zřetelně cítil jejich přítomnost. Děkoval a modlil se:

„Světlý Otče, dovol, abych mohl těmto tvorům projevit v lásce tvou svatou sílu tím, že je povedu vůlí ducha. Sešli mi světlé proudy svých pomocníků, abych se naučil, jak se moudře řídí tvé svaté stvoření!“

A Hjalfdar spatřil nad pahorky na jihu dlouhá kopí obrů a uslyšel, jak se blíží jejich kroky.

„Přicházíte, vy věrní, a opět mi chcete pomoci!“

Podzemní mužíčci poslali proti stádu slonů roj vos. Vzduch zčernal, když roj přiletěl jako mrak k blížící se hradbě.

Stádo zvířat změnilo směr. Zahnula k jezeru a hledala útočiště v jeho chladných vodách.

Hjalfdar důkladně zkoumal jejich stopy.

V rozsáhlých lesích objevil ještě mnoho jiných stád, třeba jeleny se spoustou překrásných mláďat. Jejich srst se leskla jasně červeně a sněhobíle. Na hlavě se tyčily obrovské parohy a jeleni je byli stěží schopni unést.

Přicházela sem také zvířata podobná losům, pouze mnohem větší, všechna ze severozápadu.

Přírodní převraty zřejmě zvířata donutily, aby se stěhovala. Kde asi zůstanou? Určitě na této rovině, jejíž lesy a jezera nabízejí výtečné možnosti k životu.

Stálo jelenů se náhle zarazilo. Pak uprchlo, zatímco statný vůdce zůstal stát a snažil se tělem krýt prchající stádo.

Stál se skloněnou hlavou a očekával zvíře. Lehce jako pružina brázdilo dlouhými skoky lesnatý terén, až se celé supící rozkročilo a postavilo se proti jelenovi. Obě zvířata byla jako z kamene.

Když se ukázal bíle zářící jednorožec, Hjalfdar sledoval toto nádherné zvíře, jak skáče, a zajásal.

S daleko slyšitelným troubením uháněl jelen za svým stádem, zatímco jednorožec, místo aby utekl, jak bylo dříve jeho zvykem, zůstal stát jako očarovaný.

Zvětřil člověka a pak nastavil uši. Z lesa zazněl Hjalfdarův řehtavý smích. Pomalu, opatrně, jakoby přitahován neznámou silou se jednorožec blížil s nataženým krkem a rozevřeným chřípím. Hjalfdar ho očekával a při tom tiše pískal.

Potom se vydal na cestu domů. V povzdálí ho následoval jednorožec.

NA SLUNNÉ výšině se všechno připravovalo na slavnost. Příroda rozvinula celou svoji krásu. Také lidé vyzařovali velkou radost. Vyvíjeli činnost spolu s ní v rytmu slunovratů. Jejich touha tvořit se vystupňovala a bytostní ji ještě podporovali.

V celé přírodě vládla radost. Lidé i zvířata se nevědomě otevírali proudům Světla.

V zářivém slunci se bíle třpytil posvátný chrám Světlého Otce, vyzdobený zlatými obrazy a znaky. Třpytil se jako bílý kámen, mnohonásobně vyzařující proudy Světla, které do sebe vsál.

Uvnitř bylo ticho a šero. Světlo dopadalo do chrámu jen kulatým otvorem ve stropě a úzkými štěrbinami pod stropem. Otvor byl orámován obrazem zářícího slunce a bylo jím vidět tmavomodrou oblohu.

Paprsky přejížděly po zlatých nápisech a obrazech. Hjalfdar je přijal shůry a byly určeny jen pro chrám. Na východě tvořil jedinou výzdobu zářící kříž, jednoduchý a veliký.

Právě díky své jednoduchosti však byl úchvatně krásný. Kromě toho v sobě měl velkou, živou sílu.

Na podlaze, vytvořené také z bílých desek, planul zlatý trojúhelník. Se čtyřúhelníkem se spojil v nádhernou hvězdu. Tento obraz spočíval v kruhu, který byl stejně velký jako kulatý otvor ve stropě orámovaný sluncem.

Uprostřed hvězdy stála na bílém kamenném podstavci posvátná nádoba. Byla to miska Světla. Tak ji Hjalfdarovi ukázal vznešený, čistý duch. Hjalfdar ale ještě nevěděl, co se v ní má uchovávat.

Po vnějších stranách chrámu postavili starci vysoké harfy, jejichž napjaté struny ve větru zněly.

Tak jako bylo všechno, co ke cti Světla zdobilo chrám, jednoduché a přirozené, tak to bylo pečlivě zhotoveno a tak mocně a živě to působilo. Vyzařovalo to sílu, která se – darována Světlým Otcem – projevovala ve hmotě.

Tento dům Boží, který vytvořili všichni ve společné službě a uctívání, svorně spojení a zachvívající se v zákonech stvoření, byl v pravém smyslu slova shromaždištěm nejčistších sil.

Do dokončeného chrámu zatím směly vstupovat pouze Holda a dvě panny, jež označili světlí.

Holda viděla, jak jej navštěvují světlé postavy. Byly tak vznešeného, čistého původu, že je nebyl schopen vidět žádný člověk kromě ní a Hjalfdara.

U brány a u malých postranních vchodů stály rytířské postavy.

Holda poslala děvčata pryč. Chtěla být sama.

Bílý kámen se již zbarvil něžnou růžovou září. Zlatá znamení světlého kříže na východní stěně se rozzářila. V rozích se usadily sytě namodralé stíny. Schylovalo se k večeru.

Zvenku tiše zazněly ve večerním větru struny harf.

Holda viděla, jak shora dopadají okrouhlým otvorem ve střeše síně bílé paprsky a jak se jejich oslňující světlo láme v bílé misce. Toto světlo doprovázel hukot a v otvoru orámovaném sluncem se ukázaly bílé perutě.

Shůry se ozval majestátní hlas:

„Já jsem ten, který se nazývá ,Já jsem’! Já jsem síla a život! Ze mne pochází všechno. Já jsem Věčný zákon, Duch svatý! Já jsem začátek a konec a Ten, kdo je živý. Já jsem Vůle a Slovo Pána, tvého Boha!“

V chrámu to opět mohutně zahučelo, zdálo se, že se kolem posvátné výšiny rozpoutala bouře.

„Všechno bytostné se raduje a čeká na hodinu, kdy bude dům Světlého Otce naplněn jeho silou. Toto dění tomu duchovně předchází. Pohleď, doba tvé přípravy uplynula a zahajuješ své vlastní poslání jako kněžka ve službě Boží!“

Holda stěží porozuměla tomu, co jí Světlý řekl.

„Vy, lidští duchové, buďte nositeli mé vůle,“ bylo dál slyšet hlas. „Posílám vás! Ty a Hjalfdar budete předcházet a všichni, kteří si mé Slovo uchovají v paměti, budou následovat.“

Holdě se zdálo, jako by Světlý seděl na vysokém, zlatém trůně obklopen světlem a pohybem. Sloužili mu zářící rytíři a u jeho nohou klečela podivuhodně krásná panna a podávala mu zářící pohár. Na Světlým se vznášel praobraz ženství, „Pramáti“, kterou Holda už jednou viděla.

„Kdo je tento Světlý, jehož zahaluješ svým pláštěm?“ zeptal se Holdin duch.

„To je Parzival, můj syn, praduchovní nádoba, jejímž prostřednictvím svatá Vůle Boha Otce stvořila stvoření, když pravila: ,Budiž Světlo!’ “

Jméno Parzival mělo podivuhodnou sílu. Pro otevřený duch Holdy bylo jako proud, který ji shůry naplnil životem a bohatě obdaroval, současně však byl z pohledu od země cestou, která s jistotou vedla vzhůru, světlou bránou, jež se zářivě otevírala směrem k vyššímu životu. Toto jméno znělo podivuhodně a v jeho zvuku spočívalo živé naplnění všech zákonů stvoření.

Co Holda prožila v tomto okamžiku, nemohla zcela pochopit. Věděla jenom, že je obklopena nádherou, která proudí z výšin do domu Světlého Otce, a neodvažovala se myslet ani se ptát. Uvědomovala si totiž, že by stejně nic nepochopila. Její jedinou touhou bylo, aby byla vnitřně úplně prázdná, volná a otevřená pro všechno, co do ní plynulo z neznámých výšin.

Byla pokorná, bez domýšlivosti a znala své meze. Proto mohla svým cítěním přijmout to, co jí „Pramáti“ dala oznámit:

„Hjalfdar je vyslán, aby lidem na zemi podal zprávu o Světle. Ty máš ve své čistotě přijímat to, co je pro vás lidi prospěšné vědět, a bude se v tobě stále více probouzet vzpomínka na tvůj domov.

V duchu proputuješ světlé zahrady a budeš čerpat z pramene života. S jasným poznáním budeš pít ze zdroje Pravdy, protože on, Zářící, naplní své stvoření silou lásky pro všechny své tvory.

Buď přijímající nádobou, která poskytuje moudrost k občerstvení ducha. Na vašich ramenou spočívá velký úkol: máte být vůdčími postavami v nížinách, neboť věz, že jste došli dolů až na nejhlubší místo svého koloběhu a máte nyní směřovat vzhůru. Nemohu ti podrobně popisovat dalekou cestu všeho dění probíhajícího podle zákonů stvoření. Duchovní jiskře, která se vyvíjí k vědomému bytí, je však přisouzena věčná blaženost. Vy jste byli vysláni jako její pomocníci, protože jste stejného druhu jako ona. Čím více se vyvinete již ve hmotnosti, tím snadněji najdete cestu k dokonalosti.

Tato země se má ve hmotě stát blaženým ostrovem, podobným modrému ostrůvku ve světlých výšinách, na který se smíte vrátit.

Země je vyvolena pro posvátné dílo naplnění! Prostřednictvím nositelů ducha bude spojena s Boží Láskou, Spravedlností a Čistotou! Nad hmotou, na posvátných nivách praduchovního tkaní stvoření se naplní velké, živé činy Boží vůle a jejich následky budou proudit od sféry ke sféře v nezměnitelně posvátné čistotě a síle.

Vy smíte být nositeli svaté vůle a splňovat ji ve hmotě. Smíte čerpat z niv nejvyšších, nejčistších výšin.

Všechno, co bytostné vložilo až do hmoty jako vzor, smíte poznávat a dokončovat to, aby byla posvátná říše vašeho Boha a Pána věčně čistá a nezkřivená!“

Holda seděla v obláčku růžového světla a naslouchala. Obklopovala ji zlatě planoucí slova a sesílala jí zářící sílu.

Šumné zvuky harf zaznívaly kolem Božího chrámu, v němž Pánova kněžka, která byla povolána Světlem, strávila na modlitbách první noc.

Sedm dní zůstala Holda v posvátném prostoru, sedm dní a sedm nocí. Bylo to pro ni potřebou, nemohla se od posvátného místa odloučit. Po noci, kterou většinou úplně probděla a během níž se směla dovědět ze Světla mnoho posvátných pravd, sice odcházela do vlastního domu, aby se poohlédla po svých blízkých, po práci i po zahradách a zvířatech, ale své práce se zhostili tak dobře, že našla vždy všechno v pořádku.

S radostí sledovala, jak pod rukama mladých žen prospívají zvířata, květiny i ovoce a jak pokračují polní práce. Mládež vykonávala svou činnost s velkou radostí, šťastná, že smí konečně ukázat, co sama dovede.

Blížil se letní slunovrat, a tak bylo nutné všechno slavnostně připravit.

Na Holdu ostatní pohlíželi s vnitřní úctou. Vyciťovali ale také uctivou bázeň, protože cítili, že kolem ní tkají zvláštní světlé síly. Často jim připadala velmi vzdálená. Ona, která byla vždy činná a měla jasný pohled i pro vše pozemské, byla občas jako duchem nepřítomná.

LIDÉ se dověděli, že se Hjalfdar vrací. Blíží se s mnoha muži a s velkým úlovkem. Zpráva o neobyčejném bílém jednorožci, který následuje Hjalfdara jako věrné domácí zvíře a nosí ho na svém hřbetě, už dávno pronikla na posvátnou horu.

Když ji uslyšela Holda, jenom se usmála a přikývla. Věděla, že toto zvíře bylo určeno, aby nosilo Hjalfdara daleko po širém kraji.

Všude to šeptalo a šumělo, zejména kolem posvátné výšiny, kde všichni pomocníci, světlí a bytostní čekali na posvátnou chvíli, kdy Boží síla dospěje až na zemi. Ticho a slavnostní nálada přírody se stupňovaly hodinu za hodinou.

Také zvířata cítila zvláštní ráz těchto dnů. Přilétla velká hejna ptáků, jaká zatím nebylo na těchto výšinách vidět.

Svahy zahrad a sadů naplňovaly zpěv a jásot, veselé, jásavé švitoření.

Večer, když unavená zvířata usnula a ticho noci vystoupilo vzhůru, začali šeptat a zpívat bytostní.

Pak se lidskému duchu otevírala brána za branou, stupeň za stupněm ke stále bohatšímu prožívání a chápání, zcela podle druhu jeho určení. A stejnorodí duchové se družili k sobě.

DO PRVNÍHO posvátného Božího chrámu na zemi sestoupil shůry zářící bílý kámen, který byl ze Světla. Snesl se z nejvyšších výšin a v bílém prostoru se kolem něho šířil oslňující jas. Zazníval z něho zvučný hlas a vycházela z něho mohutná vlna síly, která způsobovala, že se toho dne chvěly země i nebe. V polovině sedmi posvátných dnů byla Holda připravována ke své službě a ke svému zasvěcení v chrámu. Směla projít odzdola nahoru úrovněmi stvoření, aby mohla díky svému prožití pomáhat lidstvu.

Opět zazněl svatý hlas:

„Já jsem ten, který vyšel z Otce! Já jsem život a síla a světlo stvoření. Já jsem začátek všeho stvořeného. Já jsem východisko a vstup pro vás, lidské duchy. Nikdo nepřichází k Otci jinak než branou, kterou vyšel a kterou se smí opět vrátit, jde-li správně svou cestou, cestou zákona! Otevírám tvé oči, abys mne poznala.

Dávám tobě i tvému druhovi na putování hlubokými nížinami svá přikázání, která jsou zákony mého Otce!

Co se splňuje ve stvoření, to je předznamenáno ve veliké knize, a co se vyvíjí působením jeho nezměnitelných zákonů, je do ní zapisováno nesmazatelným písmem. To, co nyní přijmete, si uchovejte! Uchovejte si to, dokud se nenaplní posvátné kruhy proměn vašeho bytí, a toto stvoření se bude věčně zachvívat ve Světle, z něhož vzniklo, jako bílý, křišťálově jasný kámen ve svatých, zářících vlnách božského Prasvětla, jako drahokam v koruně mého Otce.“

Holdiny oči se široce otevřely a ona viděla, že se kámen, který byl celý ze Světla a měl tvar nádherného krystalu, snesl do bílé misky v chrámu.

Utvářely se a opět mizely podivuhodné formy a Holda sledovala posvátné obrazy, které Hjalfdar vyryl zlatým rydlem do chrámových stěn a desek.

Jako první se objevil zářící kříž. Jeho živá síla jí ukazovala na světlých paprscích obraz za obrazem nesmírně rozsáhlého působení ve stvoření. Holda nebyla schopna vnímat podrobnosti, které se neustále pohybovaly.

Potom se však objevil světlý plášť, na němž byl kříž a který halil postavu nadlidské velikosti.

„To je Parzival, můj syn,“ uslyšela Holda, zachycující sdělení z výšin, hlas Pramáti. „Pohleď, jak řídí stvoření zlatým žezlem. Z jeho hlavy září síla spravedlnosti a z jeho úst proudí světlý meč Pravdy. To je Slovo, které zvěstuje. Jeho Slovo je nezměnitelné, neboť on je Slovo a v něm spočívá nezměnitelný zákon. Slovo v sobě také má všechnu sílu splnění až do nejhlubších konečných účinků v nejhutnější hmotnosti.“

A Holda opět uslyšela zvučný hlas:

„Vám, lidským duchům, se dostalo milosti všechno to poznat, vědět, spravovat a uchovat ve své paměti. Podržte, co máte, pak se vrátím a budu putovat světlými říšemi svého stvoření! Hjalfdar bude lidem vyprávět, co ti během těchto tří dnů ještě dám jako přikázání svého Otce.“

Zvučný hlas zmlkl. Také růžově zlaté světlo zmizelo a bílý pozemský podstavec s miskou se dosud třpytil v paprscích mizejícího božského Světla. Vysoké, bílé rytířské postavy, které Pánova síla předtím zatlačila v širokém okruhu do pozadí, vystupovaly opět ze světla.

Holda, která všechno dobře přijala, ale neuměla to zaznamenat tak dobře jako Hjalfdar, měla obavy, že by mohla něčemu nesprávně porozumět nebo zapomenout něco z toho, co Zářící pravil. Stále znovu a znovu se ve své paměti vším zabývala. Přála si, ať síla světlých přivolá Hjalfdara, aby mohli společně přijmout Pánova přikázání. K tomu také došlo.

Zdálky zazníval hlasitý jásot. Do něho se mísily zpěv mladých mužů i znění nástrojů. Stále více se blížil k posvátně vážné výšině. Průvod zastavil uprostřed tábora na rozlehlém prostranství.

Přišlo v něm z údolí nahoru mnoho lidí. V jejich pohledech bylo vidět radost, lesk a posvěcení. Přivezli s sebou bohatou žeň. Silná zvířata táhla nízké, ploché vozy na dřevěných kolech, na kterých byl vzácný náklad: ovoce, lesklá dřeva, kopí a rohy, lesknoucí se kovové předměty a velmi jemně zpracované nádoby pro chrám. Patřily sem i pestré koberce z rostlinných vláken a zářivě zbarvená vlna. Bílý a našedivělý skot byl ozdoben květinami.

Tak šel dlouhý průvod před Hjalfdarem. Pak se přiblížilo to nejkrásnější. Obklopen mladými muži v bílých oděvech jel Hjalfdar na jednorožci. Klidně a zpříma seděl na překrásném bílém zvířeti, které hrdě a šetrně neslo svého pána. Průvod uzavíralo mnoho mužů s loveckou kořistí spolu se ženami a dětmi.

Když dorazili před Hjalfdarův dům, zastavil Hjalfdar své jezdecké zvíře a dal jim pokyn:

„Teď se rozejděte, moji milí, a postarejte se o to, co je nutné. Chci jet k Pánovu domu sám, jak mi bylo poručeno!“

Mezi dveřmi Božího domu ho pozdravila Holda se zářícíma očima. Ruku v ruce kráčeli do chrámu. Jediný pohled stačil, aby se dorozuměli.

Hjalfdarovo jezdecké zvíře se začalo pokojně pást kolem posvátného domu. Pak si lehlo s očima upřenýma na chrámovou bránu. Kolem Božího domu zářícího podivuhodným leskem se chvěly světlé vlny ticha. Uvnitř panoval mír.

UPLYNULA asi hodina vnitřního soustředění. Stíny večera se prodloužily a náhle se ozvalo tiché zvonění, které bylo slyšitelné jen duchovním sluchem. Současně s ním sestupovalo dolů růžově zbarvené světlo.

Vypadalo to, jako by růžové červánky zapadajícího slunce ponořily celou horu do své něžné záře. Shůry se snášel jeden světlý kruh za druhým a opět proudil zpátky vzhůru. Ozval se jakýsi hlas:

„Pohleď, člověče, jak máš putovat stvořením!“

Kulatým slunečním otvorem ve stropě se do bílé misky snesl bílý, oslňující paprsek. I on byl viditelný pouze duchovním zrakem, a když se setkal ve hmotě s bílým kamenem, došlo k vyzařování, pohybu a tření a ty vyvolaly světlo, zvuk a teplo. Uvolnila se velká síla. Kdyby oba tito lidští duchové nebyli tak čistí a otevření, vyciťovali by tento příliv síly jako stěží snesitelné napětí. Takto je však tato pomáhající síla vynesla vzhůru, prožhavila je a pozvedla k plnému pochopení.

Jako bílý obláček vystupovalo nesmírně mocné Světlo z misky a stále jasněji viděli duchové světlý, křišťálově bílý kámen, v němž se ukazoval, naplňoval a rozvíjel veškerý zákon. Při tom poznali Toho, který trůnil nad zákonem a oznamoval jej tvoru.

„Hleď, toto jsou svaté zákony Boží,“ pravil Pán. Viděli ho zářícího jako oslňující slunce, vlasy a roucho měl bělejší než sníh, jeho oči byly jako zlaté plameny a jeho hlas zněl jako hukot tekoucí řeky. Byl něžný a plný lásky jako tiché šumění větru, ale také výstražný a hrozivý jako dunění hromu.

Všechno bytostné se v této hodině shromáždilo kolem posvátné výšiny a zbožně naslouchalo hlasu Pána. Horu zahalil mrak a oddělil ji od jejího okolí.

„Hjalfdare, první ratolesti, ty jeden z prvních všech později stvořených, jehož jsem vyslal, aby sloužil na okružní cestě stvořením, slyš mé Slovo!“

Hlas umlkl a uběhla chvíle, než se opět ozvaly velký hukot a znění:

„Pohleď na mou vůli, která září před tvým zrakem tak, jako jsi ji kdysi poznal na Patmu, místě, odkud jsi vyšel. Slyš mou vůli, která je přikázáním, provádí mé zákony a je zákon sám.“

A znovu hlas dlouhou chvíli mlčel. Pak se ozval potřetí:

„Vezmi si tabulku a rydlo a piš věrně slovo za slovem, co ti má vůle oznamuje!“

Holda již dříve připravila měkký kámen i Hjalfdarovo ostré rydlo a obojí mu teď podala.

Hjalfdare, hleď: dávám ti základní zákony svého stvoření, aby lidský duch věděl z mého Slova, jak má putovat tímto stvořením, aby mu osudová vlákna nepřekážela v cestě.

Piš:

1

Já jsem Pán, tvůj Bůh! Nepovznášej žádné jiné citové hnutí na úroveň své lásky ke mně! To tě pevně zakotví a neomylně tě přivede opět do světlých výšin, odkud pocházíš.

2

Udržuj v sobě lásku ke všemu stvořenému! Cti to jako své vlastnictví, stejně tak když přijímáš, jako když dáváš!

3

Zachovej si prostotu v myšlení, mluvení i jednání, abys neklesl do zmatenosti a povrchnosti! Tím zachováš zákon pohybu, krásy a harmonie.

4

Nezpůsobuj žádnému z mých tvorů utrpení kvůli žádosti jakéhokoliv druhu, neboť jedině láska vám může pomoci dostat se vzhůru!

5

Přijímej pomoc bytostných ve vděčném poznávání mé lásky, pak vás bude stále vzájemně spojovat harmonie a budete pány v mém stvoření!

Budete-li zachovávat tyto základní zákony mé lásky, pak vás bude věčně posilovat spravedlnost, láska a čistota!“

Pánův chrám byl od této chvíle naplněn velkou silou Světla. Po výšině šuměly v nočním větru tóny harf a nad okrouhlým otvorem ve stropě haly orámovaném sluncem svítila oslnivě zářící hvězda. Vrhala své modře se blýskající paprsky na bílý kámen. Hjalfdar i Holda ji znali, znali síly jejího vyzařování a radovali se, že právě nyní ve dnech slavnosti tak rezolutně ovládá oblohu.

Hjalfdar vyryl Pánovy zákony do bílé desky a vyložil ji zlatem.

Tato deska byla umístěna na bílém kameni, který byl oltářem. Na něm stála miska, do níž se měla vylít Boží síla.

„Nyní je všechno připraveno. Podívej se, Holdo, jak světlí a duchovní spojili svá záření jako vlákna s chrámem. Nevidím jedinou mezeru. Všechno je pevně utkáno jako zlatá síť, napnutá a čistá. Zde je stánek na zemi, do něhož vstoupila Boží síla. Tyto zlaté proudy se od úrovně k úrovni stále více zhutňují. Nahoře jsou jako bílé stupně a vedou široké a majestátní dolů. Ze všech úrovní se k nám sklánějí pomocníci a Pán nás prožhavuje svou silou!

Dnes je poslední den naší přípravy. Z jeho úst uslyšíme, kdy smíme otevřít lidem jeho posvátný dům.“

Holdu naplňovalo vysoké napětí. Věděla, že toto napětí potrvá, dokud slavnost zasvěcení neskončí.

Připadalo jí, že dosud slyší zvučný Pánův hlas. Ještě stále slyšela jeho přikázání takovým způsobem a v takové formě, že si stále jasněji uvědomovala jejich nesmírnou velikost.

Tím v ní byla probuzena schopnost plně se zachvívat v zákoně a žít ve všední dny tak, aby dávala příklad ostatním. Duchovní prožívání bylo v Holdě natolik silné, že za několik hodin získala velký přehled.

Shůry se k ní přiblížila světlá postava, která byla jako plamen. Jmenovala se „Mirjam“. Byla bílá a čistá. Zahalovalo ji měkké, splývavé roucho.

„Přicházím ze zahrad Čistoty v Božím ráji, kde smím díky Pánově lásce pobývat, abych sloužila Čistotě. Musíš ještě vědět o ctnosti Čistoty, která kvete v Božském jako bílá květina. V posvátné říši Parzivala, krále Grálu, je zakotvena v nádobě nejvyšší milosti: ,Irmingard’!

Zavedu tě do jejích světlých zahrad, budeš tam smět spatřit opravdovou čistotu v nejvyšším slova smyslu.

Nesmíš se domnívat, že jste již na konci všech těch vznešených poznatků, které milost Boží vyhradila lidstvu, protože vás to, co jste prožili, tak nesmírně mocně naplňuje. Vy, lidští duchové, jste spíše na začátku. Nyní pro vás začíná úkol předat jiným to, co jste dostali. Část z vašeho středu odejde s Hjalfdarem, aby hlásala lidským duchům Slovo našeho Pána. Bude z něho proudit jako tryskající pramen, který osvěžuje žíznící.

Hjalfdar vytáhne jako vítěz i hlasatel a světlá síla Pána ho bude doprovázet!“

Posvátný prostor opět naplnila velká síla, tak mocně a s takovým hukotem, že donutila oba lidi klesnout na kolena. Celí rozechvění se sklonili před mohutnou záplavou síly.

Oslnivě se chvělo světlo nad zlatými obrazy a písmeny na stěnách. Miska na oltáři zářila čistě a jasně.

Chrámem se neslo jméno „Parzival“. Znělo jako hukot silné bouře, proudilo celé barevné ze světla v misce a v mnoha pestrých lomech paprsků se třpytilo jak hvězda na bílé, zlatem zdobené dlážděné podlaze.

A pak směli spatřit Parzivala, utvořeného z jeho světla!

„Slyš, Hjalfdare, který jsi mostem k duchovním zárodkům pozdějšího stvoření. Sdělil jsem ti své jméno. Dal jsem ti také základní přikázání svého Otce, abys mohl vést lidi na jeho cestě, aby nezbloudili.

Za tři dny nadejde posvátná hodina, kdy bude celému stvoření darována obnovující síla. Přijdu brzy! Zaveď svůj lid do mého domu, aby se podílel na vylití Ducha svatého s plným vědomí toho, jak je tento Boží dar veliký a s jakou láskou je poskytnut.

Vy však – ty, Hjalfdare, a Holdo – připravte svůj dům tak, jako jste připravili můj dům, abyste mne přijali. A ať všichni lidé, i ti v údolích, učiní totéž. Nyní zavřete brány! Nikdo již nemá vstoupit na toto místo, dokud ty, Hjalfdare, neotevřeš svému lidu brány.

Dbejte na má slova a řiďte se jimi. Dávejte pozor na příchod Boží síly ve vrcholné fázi slavnosti. Mne již neuvidíte! Ale budete-li mne hledat v duchu, s celou svou touhou, pak mne vždy najdete.“

Světlo bylo větší, zářivější a silnější. Pak však, když dozněl svatý hlas a zmizel i svatý obličej se zářícíma očima, bylo v prostoru stále matněji, až všechno zaniklo.

Hjalfdar i Holda byli hluboce pohnutí. V rukou i nohou cítili velkou slabost, pálící hlavy měli ohromně těžké. Museli se teprve naučit přizpůsobovat se této největší síle. Když zavřeli brány, připadal jim posvátný chrám v pozemském denním světle chladný, prázdný a šerý, svět byl matný. –

Venku jednorožec zahlédl svého pána a rychle přiklusal. Holda ho pohladila po bílé hřívě. S tichým řehtáním přitiskl hlavu k její paži. Hjalfdar ho nevedl, ani na něho nenasedl. Zamířil s Holdou do osady, jejich světlé vlasy i bílá, dlouhá roucha vlála ve větru a zářila ve slunečním světle.

„Obři jsou zde! Sleduj, jak sem v pravou chvíli dorazili, aby nezmeškali den zdejší slavnosti. Čekají nablízku a přivedli mnoho jiných bytostí.“

Hjalfdar svolal lidi, kteří přišli ke slavnosti.

Posadili se na velké pláni poblíž jezera. Hjalfdar stál uprostřed nich. Pak vystoupil na kámen, takže ostatní převyšoval. Rozhlédl se kolem sebe a pozvedl ruce:

„Zdravím vás! Já, Hjalfdar, služebník Světlého Otce, který vám dal jméno, vám smím oznámit, že hodina nadešla! Za tři dny, až slunce dosáhne svého nejvyššího bodu, nastane posvátný okamžik, kdy se Pánova láska v milosti skloní ke všem tvorům. Z pramene svatého Grálu proudí Boží síla dolů do stvoření. Otevřete své duše v touze a čistotě, vyzdobte své domy, aby do vás mohla v posvátném Pánově chrámu nerušeně proudit čistá síla Nejvyššího! Amen.“

Radostně pohnutí se tiše rozešli.

Příští dny byly naplněny Světlem. Nad nivami spočívala mlčící, zářivá síla a oblažovala a posilovala. Jedině Holda byla schopná vědomě poznávat pomáhající ruce vznešených světlých bytostí. Ostatní to pociťovali jen tak, jako by celý svět blaženě zatajil dech, aby přijal hojnost Světla.

Skupina za skupinou přicházela na horu. Nikdo nechtěl zůstat doma. Rozlehlé louky lidé zastavěli stany. Přes čilý pozemský ruch zůstal zachován posvátný klid slavnostního dne. Na hoře byl mír.

Tak nadešla velká chvíle. Když se třetího dne blížilo slunce k polednímu bodu, otevřel Hjalfdar lidským duchům bránu do Božího domu. Byla jim otevřena mlčky a mlčky do ní vstoupili. Pak zazněly zpěvy. Hjalfdar stanul u bílého kamene a mluvil k lidem. Oznámil jim přikázání přijatá z výšin a mluvil k nim o tom, jak působí všechna živá síla. Pak se zmínil o zdroji Světla, z něhož tato přikázání pocházejí, a seznámil je se vznešenými duchy, prastvořenými ve svatém Grálu. Všichni, kdo stáli v kruhu kolem kamene, poklekli. V tom okamžiku došlo poprvé k tomu, že zářící slunce stálo přímo nad bílým kamenem v chrámu. Záplava jeho paprsků se celou silou rozlévala kulatým otvorem ve stropě. Zdálo se, že v dalekých výšinách zpívá mnoho hlasů. Hjalfdar stál zalitý slunečním světlem a pozvedl ruce.

„Pane, dej mi sílu, abych vždy plnil Tvou svatou vůli!“ bylo slyšet jeho hlas a pak se ozval mohutný hukot.

Objevila se bílá holubice Světla a snesla se dolů nad bíle zářící misku. Hjalfdarem pronikly proudy světelných paprsků a žehnal lidem.

Přijal sílu Pána. Holubice byla stále před jeho zrakem. Neslyšel vlastní slova, která pronášel k lidem proniknut Světlem.

Mluvil k nim o uskutečňování zákonů a o další výstavbě chrámu Božího, zmínil se o rozšiřování jejich vědění, aby bylo pomoženo duchovním plamenům na zemi. Tak se dověděli, že Hjalfdar je brzy opustí, aby vyprávěl jiným lidem o všemohoucím Bohu.

Pak povolal několik z nich, které chtěl zvláště připravit, aby ho mohli doprovázet.

Když potom Hjalfdar ještě jednou pronesl modlitbu, vyšli za šumného zvuku harf z chrámu. Jako poslední kráčeli Hjalfdar a Holda.

PO TÉTO slavnosti došlo k tomu, jak Holda oznámila: vznešené světlé už neviděli. Jejich síla a pomoc působily ještě živěji než dříve prostřednictvím lidí a v národě světla se stále více šířily krása, blahobyt a ušlechtilé mravy.

Lidští duchové tkali na svém osudu jako na zářivém koberci a moudře přijímali vedoucí zářivá vlákna, která jim bytostní a duchovní s láskou navazovali.

Pozemská cesta ležela před nimi protkaná zlatem, pestrá a zdobená květy a oni po ní šli ve vděčném poznání ke stále světlejšímu a krásnějšímu tvoření. Hjalfdar se radoval. Nedošlo k zastavení, radostný pohyb světlého tvoření a pomáhání se stále stupňoval.

Za pomoci bytostných se jim dařilo vytvářet překrásná díla v každém oboru. Bytostní především podporovali růst v přírodě. Rostliny byly krásnější, svahy a výšiny zdobily nádherné zahrady. Zvířata byla stále silnější.

Draci zmizeli, zato se rozmnožili ptáci. V nížinách už nežili ještěři, protože se tam změnila půda a lidé ji osévali obilím.

Jejich potrava se stále více přizpůsobovala slunnému, teplému podnebí. Z toho se čistěji a jasněji vyvíjela organická výstavba jejich těl. Ruku v ruce s tím se však také zušlechťovali a vyvíjeli duchové i pozemská rozumová činnost.

V posvátném stvoření Boha a Pána se zpěvně zachvívala dokonalá stejnoměrnost.

DRUHÝ DÍL

VLNY širého oceánu hučely nad jeho bezednými hlubinami. Vroubily rozlehlou pevninu s mnohotvárným, rozmanitým povrchem. Její záře se odrážela od modrozelené, zčeřené hladiny. Často bílé a lesklé jako vápenec, pak zase načervenalé nebo zelenkavé se z vlnících se vod zvedaly malé, šedobíle se třpytící řady pahorků. Vyrážel z nich kouř a sršící oheň.

Ve všem dění působily živly pod bytostným vedením. Kolem celé zeměkoule se rozprostírala jemná pokrývka tohoto působení. Jasně zářiví a křišťálově čistí se ve třpytivě modrém vzduchu vznášeli nad hutnou hmotností pomocníci a pronikali všechno a oživovali to svými činy, jimiž projevovali uctívání.

Jak rozmanitý byl povrch pevniny, tak rozmanitě se vyvíjeli i tvorové. Na každém druhu půdy žily také odpovídající zvířecí formy a tento druh půdy pro ně vytvářel životní podmínky. V zátokách velkého moře, které byly tak rozlehlé, že lidským zrakem nebylo možné dohlédnout z jednoho břehu na druhý, se zvedaly nad hladinu skupiny ostrovů. Na jejich březích se zelenaly šťavnaté louky s jemnou, vysokou trávou. Mezi nimi se ještě vyskytovaly bažiny. Tyto roviny se táhly na hodiny, někdy i na dny daleko.

Severovýchodním směrem byl vzduch stále drsnější a světlo šedivější. V dálce šuměly neproniknutelné lesy, moře odpovídalo hřmícím hukotem na útesech tyčících se před pobřežím.

Pozemským lidem připadaly tyto kraje nesmírně rozsáhlé, ale bytostní a duchové je přehlédli a pronikli jimi jediným pohledem.

Lesy, kde rostly vysoké stromy se smaragdově zelenými listy, se táhly do daleka.

Dlouhé pozemské životy nestačily, aby lidé zachytili nespočet tónů, akordů a melodií, jež se v nich stále znovu ozývaly.

Obývala je stáda velkých zvířat, která už byla vyvinutá. V bažinatých nížinách žily různé druhy gigantických ještěrů. Díky dlouhým, ohebným krkům vysoko převyšovali vlnící se traviny a zmocňovali se celých větví i stromů, jež jim sloužily za potravu.

V jejich okolí se les proměnil v divokou, rozlámanou a rozdupanou houštinu. V tíživém dusnu panujícím pod stromy si tam vytvářeli úkryty a rodili i živili mláďata. V té době se do bažinatých nížin, kde sídlili, neodvážil vstoupit žádný člověk.

I když převažovalo slunečné a teplé počasí, nad těmito lesy se většinou vznášely šedivé, kalné mlhy. Noci bývaly citelně chladné.

V hlubších listnatých a jehličnatých lesích, které se rozprostíraly daleko do vnitrozemí, se ozývalo troubení velikánských chlupatých slonů i jelenů žijících v početných stádech.

Rostly tady druhy stromů, jež jsou dnešní přírodě zcela cizí, takže se už téměř nedají srovnávat se současnými stromy.

Přes všechny převraty a zkázy, přes všechny změny, k nimž došlo během dlouhých období vývoje, je však lze nazvat jejich praotci.

Opicím podobné druhy zvířat s velkými tesáky a rohy na nosní kosti zneklidňovaly divoký les, kde přesto panoval mír.

Jejich řev zněl drsně a chraptivě. Úkryty, které si zvířata připravovala na stromech, byly zaneřáděné. Nežilo jich ale už mnoho, zdálo se, že tento druh zaniká následkem své vlastní nedostatečnosti.

Všechno, co poskytovala příroda, mělo velké rozměry, vyznačovalo se velkou silou a působilo mohutně. Tímto světem hmoty procházeli obři – smáli se při tom, dávali rozkazy i kárali – a měli z něho radost, neboť se jim svými gigantickými rozměry podobal.

Přesto se příliš nezabývali péčí o něj. S toužebnou věrností a oddaností se starali o duchovní zárodky, protože dobře věděli, že jsou jiného druhu než oni.

Milovali duchovní zárodky, které na severovýchodním okraji lesů přicházely na svět v neobvykle velkých tělech.

Chránili je, starali se o ně při práci a pomáhali jim v boji o existenci, kde a jak jen mohli.

Jako vysoké, robustní sloupy stáli pravěcí lidé na širé matce zemi, nad níž se soumračně převalovaly mlhy.

Byli prostomyslní jako děti, víc ještě zvířata než lidé. Byli drsní a měkcí, láskyplně ochraňovali slabé, tvrdě bojovali se zubry a mamuty, bez lsti, jen s uplatněním síly a námahy a za pomoci „mlžných“, jak obry nazývali.

Obry považovali za vyšší bytosti. Plně jim důvěřovali, ale obři v nich také vzbuzovali úctu. Byli totiž větší a silnější a mohli jediným krokem urazit velký kus cesty. Toho lidé nebyli schopni.

Neměli dosud obydlí. Nebydleli jinak než zvířata, která se v noci někam schovala a během dne pobývala na slunečném, teplém pobřeží.

Bojovali, aby přežili, aby získali ochranu a aby měli potravu. Ženy žily stejným způsobem jako muži. Jen když vychovávaly děti, které se ale velmi brzy osamostatnily, si stavěly úkryty na stromech, kam nemohlo vylézt žádné zvíře.

Potravu museli jíst syrovou, protože neměli oheň. Před všemi mocnostmi přírody, před bouří, bleskem a hromem se schovávali.

Tyto duchovní zárodky ještě ve svých hutných tělesných obalech spaly, klidně, ale hluboce. Probouzela je pouze úzkost a oživovaly je jen nouze a boj. Obři, kteří byli dobře seznámení s tím, co mají duchovní zárodky vědět, se je snažili stále více probouzet svou milující pomocí. Duchovní zárodky za to s dojemnou důvěrou a láskou lnuly k mlžným, jak obry nazývaly, a byly jim vděčné za jejich ochranu a rady.

Drsné jako všechno na těchto lidech a kolem nich byly také jejich hlasy, které se měli naučit používat k mluvení. Velmi zvolna se jim podařilo se spolu dorozumívat.

Tomu je naučili obři. Nejdřív jim poskytovali pojmy. Ty se pak lidé snažili vyjádřit zvukově. Zvuky přebírali z pohybů a zvuků v přírodě a pokoušeli se je napodobovat.

Jejich mluva se stále více rozvíjela, rozvíjelo se také chápání a z něho schopnost vyjadřovat se.

Tak k nim pomocí bytostných šeptaly svá jména stromy, zvířata, rostliny a živly, obloha, hvězdy a země. Přijímali je ve stavu, kdy se prostě otevřeli a naslouchali.

Netrvalo dlouho a u těchto tvorů došlo k rozštěpení. Jedni zůstali stát, druzí se dál vyvíjeli, jak po stránce svého vzhledu, tak po stránce svých pohybů.

To se však velmi brzy projevilo ve výrazu obličeje i na postavě ve vzpřímeném držení těla a zejména v chůzi. Zatímco jedna část si zachovala chůzi a sehnutý postoj zvířat, druhá část se blížila držení těla, jaké měli mlžní, kteří jí byli stále více vzorem.

Netrvalo dlouho a rozdíly v této původně jednotné rase pravěkých lidí začaly být tak zjevné, že se obě části odloučily. Podnět k tomu dali obři. Poradili těm, o něž se starali, aby s nimi před dobou bouří odešli víc na východ a vyhledali si bezpečné domovy.

„Z východu přichází světlo a tomu jděte vstříc, protože hřeje, osvětluje a oživuje. Poznáte to podle slunce, které tam svítí skrze mlhu jasněji. Tam toho hodně zažijete, mnoho se dozvíte a budeme vám moci pomáhat mnohem víc než tady, kde divocí zubři ničí to, co vám svou pílí pomáháme za mnoho dní vytvořit. Chcete přece být jako světlí Asové, o kterých vám Uru nedávno zpíval.“

A tak se stalo. Část, která usilovala vzhůru, vyrazila ihned na cestu. Nepřipojil se k nim nikdo, kdo by se k nim nehodil. Stejně jako měli obři vedoucího, získali ho teď i pravěcí lidé. Dali mu jméno Ar.

Ar byl největší, nejsilnější a nejmoudřejší. Znal hlasy všech zvířat, znal řeč mraků a větrů. Věděl, kdy z oblohy sjede oslnivě planoucí bytostný, i to, kdy vychází a zapadá sluneční kotouč. Věděl, kdy bouře přinesou déšť a kdy se budou prodlužovat dny. Znal většinu slov a nacházel stále nová.

Byl velký a rozložitý, měl načervenalé plavé vlasy i vousy a jemné chlupy už pokrývaly pouze obnažená místa jeho těla. Všichni nosili kolem trupu zvířecí kůže, někdy dokonce s hlavou a rohy, které výhrůžně a mohutně čněly vzhůru. Ar měl kožešinu z chlupatého tura, jehož sám přemohl silou svých pěstí a zabil mlatem. Proto mu také jeho druzi říkali Ur-Ar.

Ur-Arovy oči byly tmavě modré a blýskaly se tak jasně jako obloha za nejkrásnějších dnů, nic jim neušlo.

Miloval obry, protože se celé jeho povaze zamlouvali víc než lidé, a často si myslel, že má zřejmě v sobě něco z jejich druhu. Silně ho to táhlo k nim do jejich světlé říše, o které vyprávěli, kde mraky nesly obrovské hrady, hory a výšiny, lesy a jezera a kde páni všech živlů vysílali z blýskavě se třpytících trůnů své rozkazy.

Všechnu kořist a plody, jež získal na zemi, chtěl přinášet těmto světlým, kteří mohli způsobit, že se ocitl v nouzi nebo že dosáhl štěstí, a to podle toho, jestli mu byli nebo nebyli naklonění. A všichni jeho přátelé měli myslet, cítit a jednat jako on, aby tak nikdy neztratili ochranu a požehnání těchto světlých. Tak jako byla prostá jeho bytost a jak prostě se choval, tak byl prostý i ve svém myšlení. –

Na tuto cestu s sebou vzali i ženy a děti. Zatímco děti, zejména chlapci, byly jakýmsi způsobem zrovnoprávněné s muži, kladli muži ženy spíše na roveň tažných zvířat, která si vycvičili.

Ženy pomocí kamenů vydělávaly kůže, až byly měkké, a připravovaly i kusy masa k jídlu. Stavěly úkryty, krmily děti a učily je běhat, lézt a mluvit. S tím, jak rostl počet pojmů a výrazů a tvořila se slova, se ale vyvíjely i ženy. Čím dál teď šli směrem k vycházejícímu slunci, tím více se zdálo, že oživují.

„Poslyšte!“ oslovili je obři jednou večer, když se zastavili na cestě k odpočinku, připravili si v hlubokém lese úkryt a pro zvířata zřídili ohradu.

„Chceme vám oznámit něco pěkného. Když půjdete dál směrem, kde vychází slunce, dostanete se do říše Světla na zemi. Přichází vám totiž naproti ten, kterého vyslali světlí. Je to člověk z masa a krve jako vy, přestože je vyššího duchovního původu. Jmenuje se ,Hjalfdar’, což ve vašich pojmech znamená: Tvůj pomocník.

Je vaším pánem na zemi a vaším vzorem. My obři ho známe a milujeme ho. Vedeme vás k němu a jeho k vám.“

Od té doby postupovali ještě rychleji vpřed, protože už měli cíl, cíl v duchu, k němuž mohli směřovat.

Bylo to něco nádherného! Během cesty se tím zabývali v myšlenkách ve dne v noci.

„Lidský duch z masa a krve, kterého vyslali světlí!“ Tak to slíbili obři, a co řekli obři, byla vždycky pravda. V myšlenkách se na něho upnuli. Jak asi vypadá vyslanec světlých? Tak jako Ur-Ar? Ten byl zatím kromě obrů tím nejvyšším, co znali. Horlivě ho napodobovali. Co asi Hjalfdar řekne? Budou mu moci vůbec rozumět?

Obři je však uklidnili:

„Budete mu rozumět a naučíte se všemu, co k tomu potřebujete.“

Teď byli spokojení. Bděle šli dál a zažili mnoho bojů i spoustu námahy a nebezpečí. Obři jim ale vždy v pravou chvíli pomohli.

Když po mnoha dnech jejich cesty vyšlo slunce, vyletěl z něho bílý pták, jakého ještě nepoznali, a letěl přímo k lidem. Slunce samo mělo kolem sebe světle bílý mlžný kruh a jeho blýskavé a třpytivé paprsky se lámaly v této mlze. Přesto bylo skrze ni vidět ve tvaru kříže, jaký dosud nikdo na zemi nespatřil.

Nad přírodou se vznášely posvátné rozechvění a klid. Listy a tráva se celé rozpálené leskly ve stříbrobíle zářícím slunci a zdálo se, že se záře na obloze stále více rozšiřuje.

Uprostřed namáhavého boje s hustou trávou sahající po kolena se průvod lidí zastavil. Bíle osvětlené obličeje se jako zjasněné pozvedly ke znamení světlých Asů.

„Tam, kde vyjíždí Sluneční otec, je brána k domovu světlých Asů, jak o něm vyprávějí obři. Vím to velmi dobře. Odtud také přichází pomocník, který je nám zaslíben. Vypustil bílého ptáka,“ řekl Ur-Ar. Zdálo se, že ho osvětlily slunce a světlý kruh kolem něho.

„Na tento obraz slunce nikdy nezapomeňme,“ vyzval Ur-Ar ostatní jako ve snu, „dává nám sílu. Vezměme si jej s sebou.“

Udělali zastávku a hledali malé kameny.

„Tam nahoře se tyčí kamenný blok, ten jimi ozdobme.“

Na jednom z kopečků stál vysoký, štíhlý kámen, jakoby postavený rukou obra. Byl to první označovací kámen pravěkých lidí. Když k němu dorazili, prohlásil jeden z mlžných:

„Musíte přejít kolem něj. V pravou chvíli vám ukázal cestu ke Světlu. Vyryjte do něho posvátný kříž života na znamení své lásky ke Světlu!“

S pomocí obra provedli celou práci brzy. Ti, kdo se na ní podíleli, cítili blaženost, jakou ještě nepoznali.

Od této chvíle jim šlo všechno mnohem snadněji. Když potřebovali potravu, našli ovoce, ptáky nebo jezero s rybami. Jestliže si chtěli odpočinout, ocitli se blízko stinného, chráněného pahorku, a pokud se jim zachtělo spát, nerušila je už divoká zvířata.

Na paprscích bytostných pomocníků k nim přicházela jedna pomoc za druhou, poháněná vyšší silou. A lidé se otevírali, poznávali pomoc a učili se na tom.

Krajina začala být kopcovitá a bohatá na vodu. Žilo tam mnoho ptáků, nebyli vůbec plaší.

Lidé procházeli kolem rybnatých jezer táhnoucích se do dáli. Kromě toho zde byla jiná jezera s teplými podzemními prameny. Potápěli se do nich a měli radost z nádherné vody a ze zářícího slunce po koupeli.

Téměř už nemysleli na mlhavě šedé, studené a vlhké lesy, kde turové, mamuti a velcí ještěři způsobovali tolik škod. Žili jen přítomností a pro cíl, který jim ukázali mlžní.

Stále se zabývali „světlem“, jak říkali kříži v kruhu. Ur-Ar často sedával dlouho v zamyšlení před malým kamenem, do něhož si vyryl toto „světlo“ a který nosil na tenkém rostlinném vlákně na krku.

Jestliže se díval na kruh obepínající obě čáry, připadalo mu, jako by bylo všechno na nebi i na zemi kulaté. Když o tom přemýšlel dál, zmocnil se ho pocit věčného kroužení a pohybu. Zpočátku ho téměř naplňoval obavami, pak ho ale obšťastňoval. Cítil, že je vtahován do tohoto pohybu a že je se vším spojen.

Jakmile však pohlédl na kříž, bylo mu lehko a v jeho nitru se vyjasnilo. Pokud sledoval svislou čáru, přišla síla shůry a spojila ho zezdola nahoru. Když se zadíval na vodorovnou čáru, zjistil, že je vyrovnáním, doplněním toho, co si představoval. Tato vyzařující čára vytvářela stále znovu spojení se silou proudící shora dolů. Tak Ur-Ar prožíval kříž Pravdy. Rozmlouval o něm s obry.

„Zdá se mi, jako bych nemohl dělat nic nesprávného, když se na něj dívám.“

Obry to potěšilo. Ur-Ar prožíval od chvíle, kdy našel Světlo, často radost. Měl dojem, že se jeho oči den ode dne stále více otevírají pro plnost života, která se nabízí člověku.

Někdy byla v jeho srdci tak velká radost, že to dělal stejně jako jeleni, kteří obraceli zraky ke slunci a zdravili den hlasitým troubením.

Natáhl ruce vysoko vzhůru a cítil, jak do sebe dlaně dychtivě vsávají paprsky Světla. Při tomto pozdravu slunce jím pronikly taková síla a takové teplo, že se zachvěl a v úctyplném citu vděčnosti zkřížil ruce na hrudi.

Když to Ur-Ar učinil v jásavém díku poprvé, zakroužil v modrém, sluncem prozářeném světle oslnivě bílý pták s rozepjatými perutěmi. Pohled na něho Ur-Ara rozechvěl. Cítili to i jeho druhové, a proto ptáka nazvali Ar. Zůstal řadu dní nad nimi a táhl s nimi k východu.

Krajina zcela změnila tvářnost. Dorazili k velké řece. Za ní terén stoupal. Půda se zbarvila dohněda a začala být písčitá.

Lidé vehnali svá zvířata do mělké, ale široké řeky a vydali se za nimi. Potraviny si zabalili do kůží a nesli je na hlavě.

Na druhé straně řeky se jejich nohy zabořily do písku.

Ke svému velkému překvapení v něm objevili stopy. Tady už před nimi nejspíš šli lidé. Stopy směřovaly od severu na jihovýchod přímo k místu, kde stáli. Pak pokračovaly obloukem po výšině a míjely údolí. Ti, kdo zde zanechali své stopy, pravděpodobně překročili řeku na některém místě dál proti proudu.

Ur-Ar se rozhodl stopy se svými průvodci sledovat. Nacházeli jich tady značné množství a byly velké, takže se z toho dalo usuzovat, že s lidmi putovala i zvířata. Když pozorovali zvířecí stopy, vrtěli nad nimi hlavou. Velikostí předčily stopy jejich domácích zvířat. Byli to sudokopytníci, musel se však mezi nimi vyskytovat i lichokopytník.

V té chvíli se ukázali obři:

„Jste na stopě a brzy se setkáte s Hjalfdarem. Očekává vás. Nezdržujte se a neodpočívejte. Každá hodina, která vás přivede blíž k vašemu pomocníkovi, je drahocenná. Radujte se a řiďte se pokyny světlých. Tímto způsobem vás vedou. Všechna zvířata, o jejichž stopách teď přemýšlíte, budete moci brzy obdivovat živá. Nezdržujte se uvažováním, protože bude dobré, když budete mít tyto písčiny do zítřejšího večera za sebou. Pak budete také chránění před hrozící bouří.“

Den byl horký. Z jihu vál slabý, teplý a suchý vítr. Obloha měla olověnou barvu a olověné byly také ruce a nohy lidí. Vítr s sebou přinášel zápach vařících se rud. V hnědožlutém písku se místy zatřpytil prach měděné barvy.

Ve vzduchu bylo cítit zadržovanou hrozbu. Ar už neletěl s klidným máváním křídly nad putujícími lidmi, ale kroužil vysoko nad mlhami a koupal se jako předtím v čistých, prosluněných vlnách éteru. Lidem již nebyl viditelný. Všichni měli stísněnou náladu.

Vtom našli na cestě kámen. Byl to broušený kámen bílý jako mléko, jaký ještě neviděli.

Zajásali jako děti. Jak je krásný! Když jej Ur-Ar zvedl, rozhostilo se zde po bouři radosti hrobové ticho. Na kameni spatřili vyryté jejich světlé sluneční znamení – kruh s křížem!

Světlé znamení hluboce rozechvělo tyto duchy, kteří se zvolna probouzeli. Zavanulo to kolem nich jako mírný dech z věčných Božích říší a probudilo to slabé, ještě nejasné tušení, vzpomínku na blažené zahrady věčného Světla, odkud vyšli.

Nemohli pochopit, pojmenovat ani uchovat svůj pocit štěstí. Ten se už v příštím okamžiku změnil v neurčitou touhu po domově. Nikdo to nevyslovil. Každý to prožil a byl hluboce pohnutý. Pohlíželi však prostě, bez přílišného projevování citů na Ur-Ara, který stál v jejich čele. Ur-Ar měl v očích slzy.

„Pomocník nám to dal na znamení. Jsme na správné stopě!“

ŠLI UŽ druhý den po Hjalfdarových stopách a pořád se zdálo, že písčitá země beze stínu nemá konce. Ještě štěstí, že se slunce schovávalo za olověně šedými vrstvami výparů, které z jihu přiháněl horký vítr.

Přesto bylo úmorné vedro a sucho vysušující hrdla. Jemný písek začal na zemi vířit, nestoupal ale ještě vzhůru. Chvílemi se opodál ozvalo tiché vytí a znepokojovalo lidi. Něco takového ještě neslyšeli.

Když v jejich dřívějším domově zuřila bouře, znělo to jinak, svěžeji a drsněji. Bytostní, kteří ji oznamovali, přijížděli většinou od moře na bíle zpěněných koních. Byli veselí a smáli se, když rozstřikovali perlivé krůpěje vody daleko po písčitých přesypech a lámali vysokou trávu nebo dokonce sukovité stromy.

Lidé se sice báli i těchto divokých přívalů, ale duchové bouře stále znovu roztrhávali husté cáry mraků, takže jimi slunce mohlo prosvítat.

Bouře ve starém domově nevyvolávaly takovou smrtelnou hrůzu jako teď v této písečné poušti, která jim připadala jako oblast děsu.

Jako šedohnědé cáry poletovali kolem podobni stínům píseční duchové, třepetavě, neklidně a úzkostlivě. Šedý a hnědý písek vířil a pozvolna se kupil do vysokých přesypů.

Děti se rozplakaly. Ženy zahalily tváře dlouhými, hustými vlasy a muži si stáhli zvířecí kůže hluboko přes oči.

Všemi otřásal suchý kašel. Odvážně se však dál probojovávali bouří. Jen jedna věc jim dělala starosti: Hjalfdarova stopa mizela stále víc v písku! Volali obry i pomocníky. Ale pouze skučela bouře a brzy už neviděli ruku před očima.

Ženy si chtěly odpočinout. Ur-Arovou odpovědí bylo drsné, téměř neslyšné „ne“. Cožpak chtějí v písku usnout a být zasypány?

„Nezapomeňte, že jdeme za Světlem, myslete přece na Světlo! Na takové cestě je nutné zvítězit.“

Jeho slova pomohla. Z Ur-Arovy důvěry proudily vlny chtění a síly. Divoké víry, šedé duchy, oslabovaly proudy bojovné odvahy, jež do nich narážely, a tísnila je síla obrů, kteří je zatlačovali na západ.

Shora se ozval Uruův hlas:

„Vidíš, Ur-Are, jak vám můžeme pomáhat, když nám plně důvěřujete! Stačí pouze nepatrná myšlenka pochyb a slabosti – a sami si vytvoříte hradbu, která je tak hutná, že jí naše jemné, ale mocné síly už nemohou proniknout. Proudí pak nad vámi pryč, nemohou najít stejnorodost, a proto také nepomohou. Světlo vám dává zvýšenou sílu ducha! Řiďte ji k dobrému v myšlenkách, slovech i činech!“

Ur-Ar to po něm pomalu, zřetelně opakoval, takže se ostatní mohli dovědět, co jim Uru sdělil.

To zapůsobilo. Nikdo už nechtěl myslet na odpočinek nebo dokonce na starosti, neboť cíl, myšlenka na pomocníka, na vyslance světlých, je poháněl vpřed.

Náhle si všimli, že se bouře utišuje, a žlutý pruh na tmavém obzoru oznamuje večer. Vzduch byl vlahý a vlhký, z chuchvalců tmavé mlhy se snášel drobounký deštík.

Natahovali ruce a žíznivým, vysušeným jazykem olizovali kapičky vody.

„Prožitím se musí naučit, jak je úzkost spoutává a jak je odvaha posiluje! Hjalfdar musí najít bdělé, čistě se zachvívající duchy, kteří také budou chápat to, čemu je bude učit,“ pověděl Uru ostatním obrům.

„Sledujte, jak září Hjalfdarovy stany, které postavil na kraji pouště. Ale Ur-Ar je ještě nebude moci spatřit, protože se před nimi zvedají vysoké písečné přesypy.“

JEMNÝ kouř, prozářený mírným modrým světlem, stoupal vzhůru. Vzduchem se šířily libé vůně rostlin.

Starci pěli zvučnými hlasy večerní modlitbu. Na vyvýšeném místě stál Hjalfdar v dlouhém kněžském rouchu přepásaném zlatým pásem. Světlé vlasy, protkané stříbrnými vlákny, mu splývaly v měkkých vlnách dozadu až na široká ramena.

Měl bílé, husté obočí, světlé, pěstěné vousy mu sahaly až k pasu. Světlý obličej, nesoucí znaky vysoké duchovní zralosti, vyzařoval sílu a lásku. Zůstal mladý a mladé byly dosud i planoucí modré oči. V bílém kněžském rouchu působila jeho velká postava ještě více majestátně.

Vyhlížel do dálky:

„Děkuji vám, věrní! Přinesli jste Ur-Arovi pomoc. Přišla v pravý čas, aby mohl získat zkušenost. Písečná bouře je přinutila putovat trochu oklikou, ale teď určitě uvidí stoupat modrý kouř a půjdou za tímto znamením. Pošlu jim na pomoc také holubici.“

Hjalfdar sešel dolů do ležení a dal přinést holubice. Byly bílé a stříbrošedé. Velké hejno jich vylétalo každé ráno z posvátné hory, aby svým letem podaly starcům, kteří byli znalci počasí a vzdušných proudů, první signály o vůli vzdušných bytostných. Ptáci se řídili slovy a zvuky a vždy se po absolvování letu dobrovolně vrátili do svých zahrad.

Když si Hjalfdar vybral holubici, nechal ji vzlétnout. Vystoupila vysoko, pak však letěla naproti cizincům. Dobře věděla, co si Hjalfdar přeje.

Bílý pták klesal stále hlouběji do shluku mraků, až zmizel Hjalfdarovým bystrým zrakům. Slétl dolů k lidem a sedl si Ur-Arovi na rameno. Pak se opět vznesl a letěl před lidmi.

Svou velkou radost projevili veselým voláním, všechny naplňovala vděčnost za znamení z milosti Světla. Ihned poznali ptáka, který se jim kdysi zjevil v zářivém slunci, jenže tentokrát skutečně přiletěl v mase a krvi.

PUTUJÍCÍ lidé se s důvěrou vydali za letící holubicí. Brzy postřehli na obzoru jemný, modře svítící sloup kouře.

Neuměli si vysvětlit tento pestrý světelný jev, ale ani se neodvážili zeptat se na něj. Od doby, kdy poznali Světlo, naplňovalo jejich dětské mysli podivuhodné prožití. Mluvili jen tehdy, když to bylo bezpodmínečně nutné.

Čím více se jejich cesta blížila k Hjalfdarovi, tím více se jich zmocňoval svět jeho myšlenek. Daleko působily pomáhající paprsky, které vyzařovala živá síla Stvořitele prostřednictvím jeho vědomě otevřených pomocníků ve hmotě. Daleko po celé vyvíjející se zeměkouli proudila budující síla duchovního a bytostného působení a přinášela požehnání.

Vyzařující síla duchovně stvořených, kteří byli posláni na tuto zemi, aby splňovali, přitahovala jako magnet všechno stejnorodé a rázně je probouzela.

Ze zralé hmotnosti k nim proudila čistota a síla a oni v ní zase šířili vědění o Bohu a jeho svaté vůli.

Kříž mluvil v paprscích slunce živě k lidským duchům. Kolem nich působilo bytostné, aby jim otevíralo oči a povzbuzovalo je k myšlení a pozorování. Bytostné pracovalo neúnavně na vývoji hmoty.

Strhovalo a spalovalo, stavělo a bořilo, tlumilo a rozohňovalo v kvasícím, pulsujícím střídavém proudu živých sil. Bytostné bylo šťastné a právě tak šťastný mohl být i člověk.

Když se Ur-Ar s holubicí nad sebou a modrou září světla před sebou stále víc blížil k Hjalfdarovu ležení, převládaly v jeho mysli čisté, radostné myšlenky. Za ním tlumeně zaznívaly stejnoměrné kroky jeho druhů.

Teď, když cítil, že je v blízkosti pomocníka, poznal, jaký velký čin vykonali duchové, kteří s ním putovali.

Vedl je ke Světlu, k Hjalfdarovi, který k nim byl podle slov obrů poslán ze Světla. Následovali ho s bezpodmínečnou důvěrou nouzí i bouří. Každého to neodolatelně přivádělo k této síle plné požehnání. Každého jednotlivce i všechny společně. Ur-Ar byl prostý, a vyciťoval proto beze slov působení této posvátné síly, v nitru ho ale rozechvívala.

Vtom k němu dolehly hlasy! Snášely se z výšiny jako hluboké varhanní tóny mořského příboje. Byly to hlasy starců, kteří zpívali posvátné písně.

Přicházející lidé ještě nezahlédli stany, protože písčité pahorky je zakrývaly jako vysoká hradba, za nimi se ale holubice náhle snesla dolů. Podle toho Ur-Ar poznal, že jsou u cíle cesty. Dal svým lidem pokyn, aby se zastavili, a vybral ještě tři, které chtěl vzít s sebou. Vystoupil s nimi na písečný přesyp, aby se rozhlédli po okolí.

Před nimi se na rozlehlém, světlém prostranství, ozářeném modrým světlem vysokého plamene, objevilo mnoho stanů. Všude pozorovali pohyb a radostnou činnost.

Na volném místě uprostřed stanů stáli a seděli bíle oblečení muži ve vážném, živém rozhovoru.

Jeden z nich byl Ur-Arovi zvlášť nápadný. Byl vysoký a zdálo se, že pohled jeho planoucích očí proniká moudře světem. Upřel je na čtyři lidi, kteří se objevili na přesypu v záři modrého plamene. Nad nimi se klenula hvězdná obloha.

Hjalfdar je pozdravil zatroubením na roh. Něco, co by se tak zvučně rozléhalo a probouzelo, ještě neslyšeli. Odpověděl mu nadšený radostný výkřik.

Stáli zahalení do huňatých kožešin a hleděli na sebe. V této harmonické kráse, která se – jak se zdálo – šířila kolem ležení světlých, pralesní lidé poprvé pocítili přání, aby byli také pěkní. Styděli se před Hjalfdarem.

Nejraději by se zahrabali do písku, ale skupinka Hjalfdarových mužů je pozvala, aby navštívili ležení.

Mlčky pozdravili a následovali muže, kteří měli stejně jako oni na sobě oděv z kožešin. Mlčky poklekli před Hjalfdarem. Mlčky se dívali na vznešeného muže, pána, pomocníka, zvěstovatele Světla. Připadal jim jako bytost z vyšších světů.

„Nyní se to splnilo, Světlý Otče! Tvá svatá vůle mi přivedla tyto lidi. Děkuji Ti! Chci věrně sloužit, ukazovat jim svým životem, jak se má správně žít podle tvých svatých zákonů, a tyto zákony jim stále hlásat. Chci je vést, aby dál tkali na pásu Světla, který má obepínat tvoji krásnou zemi. Světlý Otče, tato chvíle je posvátná! Děkuji Ti, že smím ve tvé vůli předávat sílu tvým tvorům.“

Pak se Hjalfdar obrátil k cizincům:

„Vstaňte!“

I když slovům nerozuměli, přece jen pochopili jejich smysl. Vstali a povzbuzení láskou vyzařující z Hjalfdarových očí přistoupili k němu.

„Znám vás, tak jako vy znáte mne,“ sdělil jim Hjalfdar. „Utábořte se podle svého zvyku a zůstaňte od nynějška u nás. Chci vás naučit vybudovat říši, která bude přinášet mír, sílu a hojnost, bude Bohu milá a přispěje k tomu, že budete šťastní.“

Nerozuměli Hjalfdarovým slovům, ale smysl toho, co jim řekl, žil v jejich srdcích a oblažoval je.

Ur-Ara spolu s jeho druhy doprovodilo sedm Hjalfdarových mužů nazpět. Nákladní zvířata naložená koši přinesla pro lidi, kteří sem dorazili, jídlo a pití, stany a kožešiny.

Zatímco muži tiše a pilně pomáhali postavit stany, dostaly ženy za úkol vybalit koše a rozdělit jídlo. Udiveně si prohlížely skvělé věci, jež spatřily. Jako děti skákaly s jásotem kolem krásného ovoce a voňavého chleba, bílých lesklých bochníků tuku a vzácných zlatistých, sladkých nektarů.

Vybalily z košů i uzené ryby navlečené na provázcích a okořeněné maso.

Ur-Arův kmen neznal tento druh pokrmů, ale všichni z nich měli radost.

Zapomněli na únavu i strach. V jejich duších byly jen radost a vděčný pocit nádherného bezpečí.

„Ráno přijde Hjalfdar, aby vás pozdravil. Teprve pak budete smět i vy vstoupit do jeho stanového města. Bude vás učit všemu, čemu ho naučil Světlý Otec, abychom ho mohli následovat ve smyslu světlých.

Máme si tady postavit stany. Nechce nás pomíchat se svými lidmi. Máme žít svobodně svým způsobem a on nám bude pomáhat jen tak, abychom poznávali, co je správné, a přijímali to, co je lepší.“

Ur-Ar byl jak zjasněný. Světlí, kteří byli zralého druhu, zanechali v tomto muži hluboký dojem! Nepředpojatý jako dítě, jež sahá také po tom nejlepším, pokud je to nezkřivené, nechal v sobě působit čistou sílu z Hjalfdara. Jeho duši naplňoval mír. Všichni byli potěšení, protože věděli, že když je Ur-Ar tak tichý a šťastný, mohou očekávat něco krásného.

„Pohostíme naše hosty,“ navrhl Ur-Ar svým lidem.

Požádali muže z Hjalfdarovy družiny, aby zůstali u nich. Pomocí různých zvuků a zřetelných posuňků se jim podařilo se s nimi dorozumět. Měli stejně jako Hjalfdarovi muži čisté chtění, a proto jim s důvěrou vycházeli vstříc. Bytostní pomocníci jim už postavili mosty.

Na půdě bytostného se setkávali výše vyvinutí a dosud nevyvinutí duchové a odtud se mohli nechat vést. Zjistili to Hjalfdarovi vyslanci, které Hjalfdar vybral ze svých nejlepších druhů.

Vyznačovali se moudrou dobrotou, jež se hodila k druhu cizinců. Přestože sami stáli na úplně jiné půdě pozemského a duchovního vývoje, bylo zřejmé, že se vciťují do povahy těchto prostých dětí přírody, které do této doby – podobné zvířatům – poznaly jen boj v přírodě a nejprimitivnější způsob života.

Jedině vědění o Světle života zářilo jako drahokam v těchto pomalu se probouzejících duších. To však bylo to, co jim poskytovalo potravu, vedlo je dál, probouzelo a přivádělo je k posvátnému určení, které jim Pán vyhradil.

Hjalfdarovi muži brzy věděli, jak čistá a otevřená je půda, do níž smějí zasévat Boží Světlo. S povzbuzujícím pozdravem se rozloučili s Ur-Arem a vrátili se do svého ležení.

„Poděkujme Světlu, že nás přivedlo k cíli,“ vybídl Ur-Ar své lidi a modlil se spolu s nimi.

Nové stany postavili brzy. Nad ležením se rozhostil klid a mír. Chráněni zářícím křížem spali pravěcí lidé, kteří našli pramen života. Spali osvěžujícím spánkem, přiváděl je do nového, opravdového života. Dnes v noci tito duchové učinili krok na vyšší stupeň vývoje, ale nevěděli o tom.

Pralesní lidé s údivem prožívali požehnání, které jim přinášela činnost u světlých.

Nová výživa, o níž Hjalfdar úmyslně rozhodl, aby rychle pomohl změnit jejich způsob života, měla brzy za následek určitou změnu jejich povahy. Arovi lidé si toho nevšimli, ostatním to ovšem bylo nápadné.

Nezměnilo se však pouze jejich hmotné tělo, ale i uzpůsobení duše. Brzy to bylo možné pozorovat na jemnohmotném vyzařování, jež světlí viděli.

Ženy patřící k Hjalfdarovým lidem zde vykonávaly silný vliv. Pečovaly o ženy a děti, které nedávno přišly, a pomáhaly jim osvojit si různé nové zvyky. Z toho se samo sebou vyvinulo, že se pralesní lidé přizpůsobili v oblečení. Jejich ženy se překvapivě rychle otevřely vlivu všeho čistého a staly se zcela rovnocennými mužům.

Tento proces probíhal přirozeně. Ale teprve když o tom Hjalfdar promluvil s lidmi, poznávali a prožívali vědomě to, co dříve jen tušili: podivuhodné vedení ze Světla prostřednictvím pozemské ženy! Při slavnostním obřadu jí bylo svěřeno opatrování ohně, a tím byla žena při domácím působení postavena v právech i povinnostech na roveň muži.

Přiblížila se k ní záření světlých pomocníků, kteří jsou prostřednictvím krbu spojení se ženou, a dověděla se od nich, jakou sílu má pozemsky neviditelné působení. Vytvářeli mosty k síle světlé Boží čistoty a na jejích paprscích se snášely posvátné proudy všech pomocí. Tak se pozemská žena stala nádobou Světla a byla schopná přijímat vznešené, čisté duchovní plameny.

Prostí pravěcí obyvatelé země se překvapivě rychle vřadili do rytmu nového života. Měli sice stany jen zvlášť pro sebe a ve všední dny se nemísili mezi ostatní, ale posvátné hodiny pobožnosti, poučování i vnitřního povznesení věnoval Hjalfdar Arovým lidem ve stejné míře jako lidem svého kmene. Pouze rozdělil své pomocníky a posluchače na pokročilé a začátečníky, aby jeden druhého nebrzdil.

Hjalfdar kolem sebe shromáždil kruh mužů a žen, kteří měli zcela v jeho smyslu vést nováčky. Ve všech pozemských i duchovních věcech byli ještě jako nezletilé děti, ale byli také jako děti otevření a ochotní přijmout s důvěrou a bez výhrad všechno, co jim bylo dáváno. Byli čistí, prostí a nezkřivení.

Brzy celý kmen rozkvétal v nádherné svěžesti, zejména děti, které vyučoval Hjalfdarův žák, moudrý Omar. Postupovaly vpřed před rodiči a díky jasnému myšlení a jednání brzy příkladně zesílily.

Tak žili a tkali svá osudová vlákna vědomě a společně se všemi bytostnými, které viděli stále zřetelněji, čím vyššího stupně dosáhli svým prožíváním.

Hjalfdar připravil kmen Arových lidí na to, že je jednou opět opustí, aby se vydal na další cestu.

„Světlý Otec mi dal příkaz, abych poskytl lidem vědění o něm. Oni sami si je však musí udržet a osvětlovat jím cestu hmotností. Jen díky vašemu vlastnímu chtění, díky vašemu volání a s pomocí síly Světla se ve vás mohou rozhořet plameny. Teď však musíte ze sebe působit dál, protože jsem vám poskytl všechno, co mi pro vás dal Světlý Otec. Abyste toho byli schopni, musíte žít zcela samostatně.

Malá část vás mne bude doprovázet a nechám u vás jednoho ze svých synů a několik učitelů. My ostatní se budeme muset řídit hlasem shůry. Jeho pokyny nám sdělí Holda.“

Všichni věděli o moudrosti Holdy, kterou ctili jako královnu a milovali jako matku. Už často jim Hjalfdar vykládal o vědění této čisté ženy, matky kmene v „domově světlých Asů“, kterou ve své řeči nazývali paní Hola nebo Holda. Její byliny zahojily již mnoho ran.

Holda a Hjalfdar byli pevně spojeni i v době pozemského odloučení. Každý šel samostatně svou cestou, a přesto působili společně ve službě Světlu.

PUSTINA velké pouště se nehodila k delšímu pobytu. Krajina byla příliš suchá, než aby se na ní mohl dobytek pořádně uživit a aby se zde dařilo polním plodinám. Museli se ale postarat o dostatečnou obživu.

Semena plodin, rostlin a stromů, která s sebou přinesli, zůstala dobře uschovaná. Hjalfdar totiž hned poznal, že pěstovat je tady by nepřineslo úspěch. Proto měl v úmyslu pokračovat v cestě.

„Připravili jsme lidského ducha a teď se musíme postarat také o svoji pozemskou obživu. Následujte mne, dokud nám Bůh neukáže místo, kde se máte usadit. Pak vás ještě naučím obdělávat zemi. Chci jí dát jméno a posvětit ji, aby dobře prospívala.“

Začali rozebírat ležení. Když pracovali celý den a noc a všechno sbalili, vydaly se dva dlouhé, dobře seřazené průvody dál na východ, do pískově šedé pahorkatiny. Byl to Hjalfdar s oběma svými kmeny.

Na obzoru se tyčily stále výš a výš modré hory. Vábily lidi. Ticho pouště, kde hrozilo, že bude téměř bez života, všechny tísnilo. Vyvstávalo tak nebezpečí, že se lidé stanou příliš málo pohyblivými. K jejich ležení se nepřiblížilo žádné zvíře. Také příroda byla ve svém klidu stále stejná.

Poušť působila ochromivě. Hjalfdara to ale nutilo k činu, k boji a vítězství, k pomoci a výstavbě. Proto povzbuzoval své lidi:

„Jestliže chcete stoupat vzhůru, musí ve vás neustále střídavě proudit život. Zastavení je cesta nazpět, říká nám Pán!“

Opět začala namáhavá cesta a znovu Hjalfdar procházel jako kdysi se svým malým zástupem širou, neznámou zemí. Zdálo se, že to, co se odehrávalo před několika desetiletími, na začátku jeho pozemského působení, se opakuje ještě jednou ve velkém měřítku, na vyšším stupni a s prohloubeným poznáním.

Tato cesta cizí zemí, kterou podnikal podruhé, mu připadala v jeho pozemském působení jako koloběh. Přesto probíhala zcela jinak než poprvé. Kdysi vyšel ven, sám ještě mladý a shromažďující zkušenosti, do naprosto neznámé země. Nejdřív jen tápavě vytušil vědění o podstatě všech věcí a pak je zvolna získával kousek po kousku v drsném boji o pozemskou existenci. Zároveň se mu podle jeho zralosti dostávalo pomoci světlých.

V prudkém vzestupu získal život, aby jej poznával a přenášel podle svaté vůle dál. To teď byl jeho úkol. Dobře vyzbrojen za pomoci všech světlých úrovní, s pevným a neochvějným věděním o jejich působení, díky tomuto vědění nebojácně oddán boji s nebezpečími přírody, stál Hjalfdar vysoko nade všemi, kdo ho s úctou následovali.

Přiváděl je k Bohu, jak by je tedy neměl s jistotou vést stvořením? Všechno, co říkal a dělal, pocházelo ze Světla. Jak by se pak nemělo všechno co nejlépe dařit, aby jim to přinášelo prospěch a pomoc?

Každá tíseň, každá bolest, každé malé zbloudění bylo školou a vedlo k většímu pokroku. Všude byli připraveni pomocníci a tam, kde nesměli včas varovat, vysvětlovali, kárali, vedli a poukazovali na chyby, které lidé udělali.

To, co věděl Hjalfdarův kmen a co nazýval svým vlastnictvím, se v každodenním prožívání a v boji o existenci stalo i Arovým lidem brzy samozřejmostí. Rychle získávali vědění o tom, že jsou zajedno s celým stvořením.

Hjalfdar je učil svým příkladem, že se musí stále pohybovat, aby mohli stoupat vzhůru. Jak to ale musí být těžké, stát na takové výši jako on a pak se vyvíjet stále dál!

Oni to měli ještě snadné. Stačilo jim pouze, aby otevřenýma očima, nastraženýma ušima i ochotnými dušemi přijímali to, co se jim nabízelo. Byli totiž ještě nezkušení a začínali úplně od začátku. To jim Ur-Ar říkal stále znovu a neustále jim připomínal:

„Toto jsme se naučili a teď musíme postupovat dál. Naše vzory před námi stojí velmi vysoko a daleko, aby nás přiváděly k Bohu. Musíme dojít tak daleko, aby nás Hjalfdar postavil po bok svých vnuků.“

Ur-Ar se rychle vyvíjel, představoval pro své lidi pravou vůdčí osobnost. Byl to ještě úplný divoch, ale plamenným chtěním usiloval dostat se vzhůru do duchovna.

Hjalfdar ho měl rád. Často jej během cesty zavolal na čelo průvodu a rozmlouval s ním. Hodiny rozhovorů s Hjalfdarem pak pro Ur-Ara zůstaly v jeho duchu jako posvátný odkaz a přinášely bohaté ovoce.

Písčitá pahorkatina se změnila v kamenitou zemi. Její povrch připomínal zvápenatělý popel pokrytý škraloupem, drobivý, pěnovitý a nažloutle bělošedý. Nesmírné rozlohy pohádkově působícího horstva vypadaly jako mořské vlny šlehané bouří, které se vzedmuly a v mžiku ztuhly v groteskní útvary.

Dařilo se zde sporému porostu. Ten měl rovněž bizarní tvary. A jako tento zvláštním způsobem utvářený svět vypadali i jeho bytostní přátelé, kteří to všechno vytvořili ve vůli Nejvyššího.

Arovi lidé teprve pomalu dospěli k poznání, že to jsou stejné, jim už známé bytosti, jež se na ně usmívají z rostlin a kamenů, ze vzduchu a z vody, varují je, volají na ně a kdykoliv jim vlídně nabízejí pomoc.

Přesto byla jejich zvířata nemocná a děti trpěly zvláštním slaným ovzduším, navíc bylo ještě suché. Pozorovali málo zvěře a zahlédli jen několik druhů ptáků hnízdících jako supi na strmých skalách. Nenarazili na čtyřnožce ani plazy.

Zato tady všude poletovaly mouchy a se zálibou si sedaly na kůži zvířat i lidí. Much se ale brzy zbavili. Porazili vypasené hovězí dobytče, které onemocnělo suchem, a z jeho tuku připravili mast.

Brzy se jejich těla leskla mastí, jejíž přípravou Hjalfdar pověřil z Holdina příkazu ženy. Tak jim přestaly být mouchy nebezpečné.

„Jak je Pánův svět rozmanitý ve své kráse, tak jsou rozdílné formy, jimiž se projevuje!“

Tak to vyjádřil Hjalfdar a lidé si uvědomili, jak věčně působící zákony dál tkají na nekonečném předivu stvoření. Poznali, jak malou částí jsou oni sami, kteří přece smí na tomto světě prožívat velké věci.“ –

Nad vzdálenými horami zuřila bouře. Hvězdy plály na obloze obtěžkané vlhkem a pěnivé útesy vrhaly šedočerné stíny. Opodál vyla zvířata a před jejich vytím se chvěl dobytek. V noci byla tato země příšerná a Hjalfdarův lid toužil po domově ve vonícím a šumícím lese.

ROKLE solného pohoří zrozeného z pěny se táhly na dny a týdny cesty podle dnešního počítání času. Občas se v bizarně utvářených skalách zaleskly ve světle slunce nebo měsíce nádherné krystaly. Tato krajina, kde se neustále měnilo proudění vzduchu, působila jako pohádková říše světel a stínů, lesku a smutku smrti.

Lidé procházející touto podivuhodnou zemí se zcela přizpůsobili záchvěvům v přírodě. Podle jejich dojmů vznikaly i jejich písně. Zasvětili je světlým pomocníkům a Věčnému.

Občas se zase projevil jejich původní sklon upokojit a přivést do dobré míry pomocí darů, oslavných i prosebných zpěvů ty formy a jevy, které zcela nechápali, takže na ně působily strašidelně.

Hjalfdar jim v tom bránil. Poukazoval na to, že neexistuje nic, čeho by se čistý duch musel obávat.

„Nebezpečí a hrůza, zranění a bolest jsou následky zakalení, které vzniká z vašeho vlastního myšlení, chtění a jednání.

Všichni světlí vás varují, podporují vás a ukazují vám včas nebezpečí. Jestliže teď putujete pouští a svým duchem nebo svýma hmotnýma očima vidíte formy, které nemůžete pochopit, skrýváte občas tvář v dlaních a kolena se vám třesou hrůzou. To však je slabost vašeho ducha a otevírá cesty, jimiž se na vás mohou tíživě zachycovat jemnohmotné útvary.

Zatěžují vás a tísní, ubírají sílu, kterou vám Pán poskytuje jako životní sílu, a tím škodíte tělu i duchu. Tělo zbavujete síly a ducha zatěžujete. Pro lidského ducha v tom spočívá nesmírné nebezpečí.

Neprohřešujte se proto, a pak se nebudete muset ani bát. Jestliže se ale doprošujete z bázně, zkalujete světlá vlákna, která vám přivádějí sílu, a vytváříte útvary strachu.“

Tato slova zaznívala z Hjalfdarových úst jako strašlivá výstraha ze světlých výšin.

Tak jim Hjalfdarova moudrost a láska poskytovaly každý den znovu z hojnosti živého proudu, z něhož Hjalfdar sám čerpal. Lidští duchové byli tak otevření a spojení se všemi posvátnými silami a úrovněmi, že zůstávali zapojeni do mnohonásobně spojených kruhů a vláken řetězu stvoření, které směřovaly do nedohledných dálek. Cítili se také jen jako část obrovského celku a spolu s ním se zachvívali v živém působení, pohánění posvátnou silou Stvořitelovy vůle, i když jiným způsobem než bytostní.

Druh jejich ducha však byl obdařen svobodnou vůlí, a tím na nich spočívala nesmírná odpovědnost. Hjalfdar, jehož schopnost vystihnout veškerý lidský svéráz se velmi vyvinula, nepřestal večer mluvit o tom, co pozoroval každý den a každou hodinu, a upozorňoval na nebezpečí, která mohla vzniknout nesprávným chtěním.

ZDÁLO SE, že národ světlých Asů stojí před velkou, významnou osudovou chvílí. Uvědomoval si ale pouze to, že jej bytostní pomocníci pohánějí dál.

Hjalfdar zatroubil na roh a všichni se rychle připravili. Nikdo neváhal. S hukotem se blížili obři, kteří předtím mlčky čekali v dálce. Utvořili dlouhý řetěz a tlačili národ před sebou na jihovýchod.

Jak Hjalfdar toužil po své posvátné výšině, po chrámu Světla, kde by byl po boku Holdy! Jak toužil dostat se vzhůru na zlatě zářící světlé nivy, které se před ním kdysi objevily, když měl vznešené vidění. Jak toužil po blízkosti svého Pána a po blízkosti těch velkých pomocníků, kteří mu sice kdysi šeptem sdělovali mnoho moudrých poznatků o barvách, tónech a slovech, ale už dlouho pro něho byli neviditelní.

„Hmotnost je stále více hutnější. Dnešní lidský duch je zcela jiný, než bude lidský duch v pozdějších dobách. Ve velké vzdálenosti od Božího Světla nastává ochlazení a zhutnění, které lidský duch potřebuje pro svůj vývoj. Může radostně splňovat, pokud neustále věrně pohlíží vzhůru. Ty jsi kotvou ve Světle, táhni lidstvo v lásce vzhůru, zpět k oblasti, odkud pochází.“

Hjalfdar slyšel jeden hlas za druhým, celé dni a noci. Často duněly v jeho nitru jako rachot hromu a zvonění zvonů.

„Nyní budeš šířit zvěst o Světle u hutných!“

Hjalfdar nevěděl, co bylo míněno těmi „hutnými“, nebyl ale zvyklý jinak, než důvěřovat svému duchovnímu vůdci. Jasně a vědomě, bděle a připravený se ubíral svou cestou.

Jeho lidé šli za ním. Vzduch se nepozorovaně změnil a náhle zavanul čerstvý vítr z jihu. Uviděli jemné proudy mlhy, jež byly známkou vlhčího ovzduší. Sluneční paprsky se opíraly do písku jinou silou, dodávaly matným barvám jiné odstíny a mraky vrhaly tmavší stíny. Záře oblohy přecházela v sytější modř a paprsky už nebyly tak sálavé.

Hjalfdar si oddechl. Zásoby vody jim už docházely a v této chvíli si uvědomil, že je po své prosbě veden k čerstvému prameni. S osvěžujícím pramenem, který občerstvuje tělo, na ně Otec všehomíra sešle opět i čistou vodu svého Ducha.

Náhle Hjalfdar věděl, že přijde doba, kdy Světlý Otec stanoví pozemské zákony. Tato doba ale ještě byla skrytá v budoucnosti. Teď se lidský duch měl nejdříve stát svobodným a samostatným díky plnému využívání všech působících sil.

Na východě se ukázaly modrošedé pahorky vytvořené z těžké horniny. Co je to za horninu? Někdy se leskla jako tmavý kov, pak zase byla vlhká jako uhlí nebo břidlice, byla ale jako všechny horniny v tomto vývojovém stadiu země sypká, vrstevnatá a pórovitá.

Nad pahorky kroužili s křikem černí ptáci. Vypadali pochmurně a měli široká křídla. Když je Ur-Ar spatřil, zazářily mu oči. Celý kmen se zaradoval. Ur-Ar běžel na čelo prvního průvodu, aby na ptáky upozornil Hjalfdara.

„Musíme je zabít svými praky! Jsou to masožraví ptáci a ohrožují naše zvířata i děti,“ tvrdil Ur-Ar.

Hjalfdar mu položil ruku na rameno a klidně na něho pohlédl:

„Získejme je za přátele, protože nás dosud nenapadli. Ani jedno z jejich jemnohmotných přání sem neproniklo. Jsou sytí, mají se čím zabývat, a jak se zdá, jsou neškodní. Kdybychom je chtěli zabít, prohřešili bychom se proti zákonu, který nám dovoluje svádět boj jen tehdy, když se musíme bezpodmínečně bránit a když máme hlad.

Dbej na vlákna, která navazuješ se silami v přírodě, a nemysli na zabíjení. Tak, jak myslíš a jednáš, Ur-Are, bude brzy jednat také tvůj kmen. Jestliže uvidí, že se chování muže stojícího v jeho čele nepatrně uvolnilo, budou se kolem něho a kolem chtění stejného druhu, jako má on, spřádat formující se myšlenky. Můžeš se z toho zodpovědět? Uvědom si, že jsem ti mnoho dal, a proto také od tebe mnoho požaduji!“

Velký muž stál se skloněnou hlavou před Hjalfdarem jako zahanbené dítě.

„Pane, vím, že jsi nám ukázal zákony. Směli jsme je prožívat na sobě i na svých druzích. Svým životem nám ukazuješ, jak máme nést odpovědnost, a chceš z Arových lidí udělat světlé Asy. Ach, pane, my nejsme z kmene světlých Asů!“

„Ur-Are, uvědom si, co jsem ti řekl o duchovních zárodcích. Otec všehomíra dal každému lidskému duchu tentýž zárodek. Rozdmýchej jej v plamen, a budeš takový jako světlí Asové. Všechno spočívá jen v tobě a záleží jedině na tobě!“

Z temných rozsedlin skalních útvarů varovně vystupovaly a zase se snášely dolů bytosti podobné stínu. Před Hjalfdarovým zrakem stanula bílá postava s šedým závojem, vzpřímená, lehká a průhledná jako mlha. Byl to bytostný strážce.

„Nechoďte dál!“

Z rozeklaných skal se s rachotem řítily masivní balvany.

„Shazují je hutní, kteří brání svou říši. Mějte se na pozoru před jejich silou. Jsou to obrovití tvorové v mase a krvi.“

Slova, která Hjalfdar pronesl, se silně zachvívala a jejich zvuk se nesl do stvoření. Nastal klid, naprosté ticho. Nikdo, žádné zvíře stejně jako žádný člověk z dlouhého zástupu, ani nehlesl.

Jak byli tito lidé otevření silám zákona, kterým se s důvěrou podřizovali! Shromažďovali sílu k obraně, přitahovali však také pomocníky.

Náhle byl vzduch plný napětí. Jako nahromadění mocných elektrických sil to zasahovalo do vzdušných proudů. Na některých místech bylo možné pozorovat malé, blýskavé plaménky a třeskající výboje. Mraky se shlukovaly. Mlžní bojovali proti hutným.

Nad skalisky se najednou objevily velké, drsné postavy: hutní shazovali do roklí spoustu pukajících, pórovitých kamenů.

Řítící se kameny ale řídila bytostná síla obrů. Jakmile unikly hutným z pěstí, neměli už nad nimi moc.

Jakoby ochromení hrůzou hleděli udiveně dolů.

Stál tam zástup bytostí, které se jim podobaly, byly ale světlé a ne tak velké. Byly to jiné bytosti! Řeč hutných připomínala neartikulované, zvláštní mumlání, které se dunivě rozléhalo.

Břeskné zatroubení Hjalfdarova rohu je rozechvělo. Tento zvuk pro ně byl nový. Jejich rohy z tura, jehož ulovili na druhé straně hor v „trávě“, proti tomu zněly jako řev statného býka.

Bílé oděvy, lesknoucí se kopí a ozdobné předměty, pestré vlající pokrývky zvířat – jak to všechno při pohledu dolů hutné oslňovalo! Širokýma, svalnatýma rukama si zakrývali malé oči černé jako uhel. Zvědavě, krvežíznivě a žádostivě natahovali své rozložité hlavy s širokými lícními kostmi a s plochými nosy, podobající se hlavám opic.

Dole stála skupina světlých a v jejím čele Hjalfdar s vlajícím šátkem. Kameny, které hutní shazovali dolů, se tříštily v rokli a nikoho nezranily.

Po nějaké době přiletěli draci, za letu uchopili hutné do svých spárů a shodili je ze skal dolů. Potom zamířili zpátky na východ, odkud se sem vydali.

Hjalfdar stál a zářil ve světle Pánovy pomoci.

„Děkuji vám, pomocníci, že smíme společně sloužit před trůnem Otce všehomíra! O to chci vždy prosit. Vy mocní věrní, jak vám mám poděkovat?“

Hrstka hutných zůstala naživu. Leželi rozechvění a neschopní promluvit u nohou cizinců, kteří tak náhle vnikli do jejich říše.

Hjalfdar se jich ujal. Položil ruku na jejich rány, cítili úlevu a plakali jako bezmocné děti. Ženy přinesly balzám, byliny a obvazy a muži rány obvázali.

V širokých obličejích hutných se objevil šťastný úsměv. Když své silné rty svlažili čerstvou vodou, malá očka jim zajiskřila.

„Pane, ty jsi dobrotivý,“ bylo první, co vyslovili. Přestože jejich řeč zněla divoce, drsně a neobratně, Ur-Ar jí rozuměl.

Hjalfdar však věděl, co tím chtějí vyjádřit. Rozuměl řeči všech tvorů, protože se zachvíval ve vůli Světla.

Hutní se úžasně rychle zotavili, posadili se zpříma, zůstali ale ještě sedět na zemi. Předčili Hjalfdara i Ur-Ara o mnoho jak výškou, tak šířkou těla. Zdálo se, že jejich druh má sice v sobě lidské duchovno, přesto však u nich převládalo bytostné. Vypadali úplně jinak než ostatní lidé, vyznačovali se rozložitou postavou, divokým vzhledem a útočností. V jejich očích byl patrný bdělý, téměř číhavý lesk, který mohl být hrozivý pro zvířata, ale i pro lidi, kdyby v sobě neměli vědomého, převažujícího ducha, kterým byli schopni řídit svůj rozum.

Proto byl Hjalfdar se svými pomocníky jediný, kdo byl schopen tyto obry v pozemském záhalu přemoci. Jako se všechno podaří tomu, kdo umí využívat božskou sílu ve stvoření, tak i zde zvítězili Hjalfdar a jeho lidé.

Čeho by možná nebyli plně schopni bez Hjalfdara, toho dosahovali díky tomu, že byli věrně oddaní a vzdali se všeho osobního. Byl to okamžik působení pro veškerý lidský rod!

Krátkými, stěží tušenými hnutími vůle byly beze slov vykonány velké činy. Duchovně a jemnohmotně se projevily tak silně, že pozemsky musely přinést poslední důkazy už jen jako hrubé výběžky.

„Vzpomínáte si ještě, jak jsme v pralese osvobodili duchovní zárodky lesních lidí? Víte ještě, co jsem vám tehdy řekl?“

Věděli to všichni, i mladí, protože se o tom dověděli z vyprávění. Mezi přítomnými lidmi jich bylo jen několik, kteří to tenkrát zažili.

„Teď jste to směli prožít i vy mladší, protože se opět jedná o duchovní zárodky. Ty, co zbyly po boji, který samy chtěly, povedeme. Jsou toho totiž hodny. Tento druh lidí nemá být vyhuben, jestliže každý z nich věrně opatruje duchovní zárodek, který má v sobě.“

Z Hjalfdara mluvil jiný hlas. Ostatní to slyšeli a cítili, dokonce i hutní, kteří mu jinak nerozuměli. Hluboce se skláněli k zemi.

Lidé stojící nejblíž kolem Hjalfdara zřetelně spatřili světlou holubici, jež se vznášela v oslňujícím proudu síly přinášejícím život a halila Hjalfdara do bílého světla. Všech se zmocnila posvátná, velebná nálada.

Boží dech tiše a slavnostně vanul nad osamělou, divokou zemí.

Hjalfdar jako první přerušil mlčení a vyzval hutné: „Zaveďte mě nahoru do své říše mezi šedočerná, lesklá skaliska!“

Nechal jít napřed tři hutné, kteří zaujímali mezi hutnými čelné postavení, a pak se za nimi vydal se svými lidmi. Nikdo nezůstal na místě.

Na hromadu roztříštěných černých kamenů se snesli černí ptáci věštící neštěstí a zmocnili se mrtvých hutných.

Úzká cesta se vinula mezi skalami vzhůru. Zdálo se, že svět, jímž prošli, odděluje od nového světa jakási stěna.

Směrem na jihovýchod se do nedohledné dálky táhly šedivě černé hřbety pahorků. Mezi divoce navršenými skupinami skal šuměla řeka napájená vodními toky, které pramenily tam nahoře.

Jak se putující lidé těšili z průzračné vody! Její šumění bylo příjemné, vlhký vzduch působil jako osvobozující dech a dole se v zářícím slunečním světle třpytily šťavnaté lučiny.

„Tam, tam je ta nová země, Ur-Are!“

Hutní se horlivě tlačili k nim, aby jim mohli také skutečně ukázat říši svých roklí. Hjalfdar se spolu se svými starými věrnými do ní rád vydal, zatímco Ur-Ar připravoval se svými lidmi ležení.

Hjalfdarovi lidé ke svému údivu poznali, že hutní bydlí v jeskyních a že jsou v těsném spojení s bytostmi země a nerostů. Zde v této vrstvě země, která Hjalfdara velmi přitahovala, se ukazoval nesmírně čilý, i pro něho dosud neznámý život. Viděl pracovat bytostné a sledoval, jak se namáhají, aby byli lidem nápomocní. Pozoroval také, jak jsou hutní jako děti této půdy téměř organicky spjati se silou své nerostné země.

Zdálo se, že se před Hjalfdarovým žasnoucím zrakem otevřela úplně nová země.

Drobivé masy kovově se lesknoucí horniny se směrem dolů zhutňovaly, byly tvrdší a tužší. Chodby, jež hutní prorazili za pomoci těžkých klínů svýma silnýma rukama, se při postupu do nitra země stále více rozšiřovaly. Na jejich stěnách bylo vidět žíly hrající všemi barvami. Byly chloubou a radostí hutných.

Hutní měli kupodivu tři oči. Třetí oko, umístěné na kořenu nosu, zářilo ve tmě jeskynních chodeb zelenavým světlem, zatímco obě další oči se zavřely, jakmile hutní vešli pod povrch země. Vypadalo jako velké rybí oko a nejspíš bylo těmto podivným tvorům dáno ke zvláštnímu účelu. Hjalfdarovi lidé to ještě nikdy neviděli a velmi je to udivovalo.

S Konosem, nejstarším z těchto tří hutných, bylo možné se dorozumět nejsnadněji. Choval se k Hjalfdarovi uctivě a plaše, přesto však hrdě a prováděl ho jako král svou říší.

Byly to navzájem související jeskyně a chodby. Zvláštní vzduch značně ztěžoval dýchání, i když bylo postaráno o přívod vzduchu shora a jeskyně se nacházely vysoko.

Nebylo tady vidět žádný druh pohodlí. Neměli lavice, lůžka ani slámu rozestlanou ke spaní. Stejně tak zde nebyl krb, ale jen dolík v zemi, ve kterém udržovali dřevěné špalky ve žhavém stavu.

Konos vyprávěl drsnými zvuky dlouhý příběh. Jeho živé vyprávění doprovázené gesty bylo pro Hjalfdara tak názorné, že mu snadno porozuměl.

Určité Konosovy zvuky a pohyby vyvolaly čilý ruch a Hjalfdar jej mohl pozorovat. Zdálo se, že jeskyně ožily, místy se ukázaly malé i velké tváře bytostných pomocníků. Všichni se usmívali na Hjalfdara, který do jeskyň přinesl tolik svěžesti a jasu.

„Provádíme velkou výstavbu,“ vykládali. „Vybavujeme zemi stále novým bohatstvím a to se nikdy nevyčerpá. Jsou tady zárodky, které teprve pozdější generace objeví v úplně jiných krajích této země. Budou vyzrálé, vychladlé, ztvrdlé a srostlé do forem. Pro vás lidi uplyne dlouhá doba, během níž budete několikrát žít v jiných úrovních.

Až se pak vaši duchové vrátí, nebudete už nic vědět o tom, co bylo, a budete se muset naučit všemu znovu. Země bude jiná. Nebudou již na ní žít tvorové s třema očima ani s jedním okem, jejich jemnohmotné útvary ale budou ještě pobývat v mnoha jeskyních a jejich síly budou působit prostřednictvím lidí, kteří se budou nazývat ,obři’ a budou provádět úžasné, odvážné činy.

Nebudou už ale mít tak jasné oči, aby mohli rozeznávat opravdové světlé od světlých pomocníků a od mlžných. O vznešených světlých, které my známe a kterým vy spolu s námi sloužíte, totiž nebudou nic vědět.

Vy, muži z domova světlých Asů, můžete hodně pomoci a působit na ducha, aby se probudil a zahájil vzestup. Proto je s vámi požehnání, kamkoliv jdete. Jste také opravdovými přáteli malých i velkých pomocníků. Jste s námi úzce spojeni v uctívajícím sloužení. Máme vás rádi!

Jsme určeni pro tyto vrstvy jako spojující a formující a budeme se s nimi věčně vyvíjet a přetvářet. Jsme připravující budovatelé velkých pokladů ve hmotě. Ty má člověk jednou jako pán hmotnosti oceňovat, dobývat, využívat a spravovat. Jeho největší snahou musí být, aby to dělal v čistotě.“

To všechno Hjalfdarovi sdělily mnohotvárné bytosti pečující o nejjemnější částečky hmoty v klínu probouzející se matky země, která byla v kvasu a zpevňovala se.

„Odkud máte oheň?“ zeptal se Hjalfdar obra Konose a ukázal na žhavý dolík v zemi.

„Kdysi, když ještě naši otcové sídlili v nitru země, se po jejím povrchu přehnala bouřlivá vlna. Poslala nám záplavu a zalila horský masív, takže celá staletí vyčnívalo na povrch jen toto pohoří plné roklin.

Uvnitř, kam se naši předkové schovali, bylo ohnivé jezero. Z hlubiny, kterou jim světlí bytostní zakázali prozkoumávat, do něho přitékalo sedm proudů z ohnivých pramenů. V nich se nacházely všechny ty jemné, blýskavé částečky, které teď vidíte v našich jeskyních.

Tak nám to vyprávěli předkové. Povinností a současně posvátným právem, které na nás Erda přenesla, bylo ochraňovat oheň. Leckterý z těch, kdo žili dlouhou dobu, byl z věrnosti k ohni pohřben, když se zřítily horní vrstvy země.

Jsme věrný rod, sloužíme matce zemi a ohni a budeme v ní stále žít a hynout.“

Jako na potvrzení Konosových slov se z hlubin ozvaly tiché dunění a chvějivé zvuky, hučení a klokot a z trhlin v zemi vystupovala pára. Hjalfdar zpozoroval, že tyto výpary síry a kovů vystupující ze země zanechávají v jeskyních zvláštní zápach k zalknutí.

„To je zářivě tekoucí Amon. Posílá své výpary nahoru, aby ozdobily naše jeskyně třpytivými kapkami,“ prohlásil Konos celý hrdý a šťastný s úsměvem toho, kdo poučuje.

Hjalfdarovi se to nelíbilo. Co asi hýbe myslí tohoto hutného, že dělá, jako by měl důvod být hrdý na dary bytostných? Pomyslel si, že by bylo přece jen dobré uvolnit duchovní zárodek i z této vývojové formy směřující k odumření.

V hlubinách černošedého horského masívu, který patřil k dřívější velké vývojové epoše a zdálo se, že teď spí, se připravovalo cosi velmi zvláštního.

Hjalfdar se divil, jak se tento podzemní jeskynní příbytek rozšiřuje a prohlubuje. Na pohodlí jakéhokoliv druhu se tady ale nepamatovalo a stejně tak na osvětlení. Hutní mohli svým okem na čele, zářícím jako oko kočky, pronikat tmou.

Hjalfdar si musel vzpomenout na jednooká zvířata, která viděl v lese pravěkého světa viset na stromech podobně jako listí.

Tento lidem podobný druh tvora pro něho přesto představoval cosi, co ho zaráželo a překvapovalo. Stála zde proti němu bytost, která byla sice lidsky duchovní, ale kořenila převážně v bytostném. Hjalfdarův duch usilovně pracoval. Hutní to cítili. Oni, divocí a vzpurní, kteří neuznávali žádnou sílu než svou vlastní, byli ochotní sloužit. Přitom je to silně přitahovalo k těmto zářícím lidem a k jejich duchovnímu působení.

„Otevřeli jste nám nový svět,“ pochválil je Hjalfdar. „Ve vaší říši se nutně pohybujeme jako tápající lidé a stejně tak nejistě chápeme váš druh a snažíme se s vámi dorozumět.“

„Také vy nám ukazujete nový život. Jeho záření do nás proniká a silně na nás doléhá, takže po něm neustále toužíme. Máte v sobě zářící světlo nebes a to my nemáme.“

Hjalfdar si s radostí uvědomil, že tito hutní přece jen touží po Světle a že jejich duchové bolestně cítí tíhu tmy v hloubce hutnosti.

„Když vás zavedeme dál do našeho obydlí, dozvíte se od nás ještě víc. Musíme vás ale vést opatrně a ostatní hutné na vás nejdřív připravit.“

„Kde jsou vaše ženy?“ zajímalo jednoho z Hjalfdarových druhů.

Konos mu nerozuměl. Hjalfdarovi lidé se na sebe podívali. Tento hutný neví, co jsou ženy!

Byl jakýmsi druhem podvojného tvora, lidé to však nedokázali poznat. Navenek působil dojmem neobyčejně silného, vysokého a urostlého muže.

Hjalfdar najednou začal naléhat, aby se vrátili nahoru. Když se svými třemi průvodci procházel nejhořejšími jeskyněmi a mířil ven, s ulehčením vdechoval čerstvý vzduch.

Slíbil, že nazítří přijde znovu, a poradil Konosovi, aby připravil svůj lid. Pak pozval tyto tři hutné, aby s nimi navštívili nově zřízené ležení. Hutní přikývli velmi spokojení, že se ještě nemusí rozloučit, a skromně se připojili k mužům.

„Nechcete se postarat o své mrtvé?“ navrhl jim cestou jeden z Hjalfdarových průvodců. „Leží ještě dole na druhé straně údolí.“

„To už dávno zařídili černí ptáci,“ poznamenali klidně a jakoby nic.

Nenaříkali, nelitovali tiše ztráty svých druhů, ani se nezmínili o náhlém vpádu draků. Byli asi zvyklí na osudové zásahy přírodních sil a mocností do svého života a tupě je přijímali. Tyto zásahy pro ně byly nepochopitelné.

Na rovině stály v dlouhých řadách světlé stany. Prosluněné, světle zelené louky protkané jiskřícími se vodními toky se rozprostíraly do širých dálek. Jemná mlha zahalovala pískově žluté, pórovité horské terasy, které se ve zvláštní stupňovité podobě s hlubokými modročernými zářezy vrhajícími stíny táhly na východ a na jih.

Konos natáhl ruku a rozvykládal se:

„Tam jdou naše myšlenky. Tam bydlí také lidé, kteří jsou nám podobní, ale mají oko na čele už zarostlé. Ve slunečním světle vypadá naše oko na čele také jenom jako malá štěrbina.

Tito lidé nežijí pod zemí, ale ve stavbách podobných jeskyním na okrajích horských teras. Sluneční světlo zavře noční oko a to zaroste, jestliže se nepoužívá.

Přesto mají způsob vidění, který nijak nesouvisí s otevíráním oka. Občas nás navštěvují, protože umí opouštět své tělo.

Vyprávějí nám o své zemi a o tom, že vědí o příchodu světlého muže. Nazývají ho „syn nebes“.

Jsou tam zvířata létající ve vzduchu a soptící ohnivé výpary. Ty kamkoliv dopadnou, hoří jako jed. Zvířata sežehují svým dechem traviny i stromy. Proto je krajina, od které se ale tamní lidé nemohou odloučit, protože jsou vázaní na přírodu, také úplně holá a chudá.“

Během vyprávění hutného se průzkumníci přiblížili ke stanům. Troubení rohu oznámilo jejich příchod a světlí Asové stejně jako Arovi lidé se přihrnuli, aby přivítali Hjalfdara.

Procházel jejich řadami a zdravil je. Jednorožec k němu přiběhl veselými skoky. Jeho průvodci se třemi hosty mu byli v patách.

Hjalfdarovi muži se podivili, když viděli, jak rychle navázali mohutní, divocí hutní kontakt s jejich lidmi, přestože dobře věděli, že Hjalfdar nachází cestu ke všem tvorům, kteří se nestaví z vlastní vůle proti Světlu.

Hutní, zpočátku nepřístupní, se ale chovali důvěřivě jako malé děti a zvykli si na světlé tak rychle, že je to samotné udivovalo.

„Hjalfdarovi se podaří všechno, co je ve vůli Boží!“

Opět to zřetelně poznávali. Stále rychleji se mu dařilo to, co si z celé duše přál.

Mlčky v sobě skrýval své chtění, které bylo vždy řízeno shůry. Mlčky mu dával v myšlení směr, jaký chtěl. Pak to vyslovil. Jeho druhové to přijali, a když to sami mlčky prožili a přitom to vyživili a posílili, bylo to už zralé k činu. Do jemných vláken účinku ale nesměly zasáhnout žádná nesprávná myšlenka, strach ani pochybnosti jakéhokoliv druhu. Síla světlých spočívala v tom, že neměli ani nevytvářeli temné myšlenky.

Všechno, co vycházelo z přírody, bylo čisté. Naplno se to otevíralo silnému proudění duchovna, které poznalo v jeho plné hodnotě, vroucně je milovalo a ochraňovalo s pečlivou bdělostí a láskou.

Všechny bytosti přírody se cítily být přitahovány k duchovnu a toužebně hledaly Světlo.

Světlé, kteří teď směli poznávat ovoce svého působení, naplnila hluboká vděčnost.

Podle těchto důvěřivých mohutných lidí podobných dětem, kteří měli dvě bdělé denní oči a jedno noční oko, Arovi lidé rychle poznali, jak se v krátké době sami velmi změnili. Už nebyli divoši, ale stal se z nich vzorně vedený kočovný kmen. V míru, pořádku a při zachovávání dobrých mravů se snažili napodobovat zvyky svého čistého vedoucího. Přesto tvořili půdu, z níž teď mohli hutní tápavě růst a snažit se dosáhnout úrovně světlých. Vůči převažující síle, klidu a čistotě světlých totiž sice projevovali téměř bázlivou úctu, ale důvěřivě a zcela přirozeně se podřídili vedení Arových lidí.

Ur-Ar jim srdečným, drsným a přirozeným způsobem vyšel vstříc. Měli se utábořit u jeho krbu a u jeho stanu – tak rozhodl Hjalfdar. Ženy se nepřišly podívat, protože se bály těchto robustních tvorů, kteří se ještě nedávno hrozivě postavili proti nim. Bylo to tak i správné a Hjalfdar nařídil, že ženy se nesmí zpočátku s hutnými setkat.

Když snědli chléb, pokusil se Ur-Ar zapříst s nimi rozhovor. Nejsnadněji se rozproudil při pozorování mnoha nářadí, mís, džbánů, mlatů a zbraní i ozdobných předmětů. Patřily k nim zejména malé zlaté destičky, ptačí pera, „světla“, což byly kameny, na nichž byl vyryt kříž, a zvířecí zuby. Byla to pestrá, primitivní sbírka, svědčila však o přirozeném, jemném vkusu.

Zdálo se, že i hutní to cítí: jejich noční oko, které bylo zavřené, vnímalo záření „světel“. Své cítění vyjadřovali zpěvnými tóny.

Zpívali tytéž tóny v určitém pořadí. Když je Hjalfdar uslyšel, napjatě naslouchal. Tyto přirozené chvějivé tóny všechny přitahovaly. Najednou cítili cizorodé, příšerné hutné jako spojence.

To opět způsobila síla kříže Světla. Cítili to, když slyšeli hutné zpívat. Světlí to cítili vědomě, Arovi lidé nevědomě. Zachvívali se svými svalnatými těly v rytmu jejich zpěvů a připojili se k nim.

Z ležení světlých zazněly jako odpověď večerní hymny. Tak se mezi těmito třemi tak rozdílnými skupinami napínala jemná vlákna spojení, přípravy a vývoje. I ženy se už přestaly bát. Kdyby to Hjalfdar nezakázal, vyšly by dokonce ze svých stanů. Se zářícíma očima a planoucími tvářemi zpívali hutní svůj první pozdrav Světlu.

Potom ale Hjalfdar rozdělil šťávu z ovoce do misek a proslovil nad nimi požehnání:

„Toto je znamení, ze se teď spojuje den s nocí a vy máte spát. Nečekejte, až tma úplně přikryje oblohu. Jít brzy spát je nutné pro ducha i tělo.

Vraťte se a připravte své skalní město. Zítra vám roh oznámí můj příchod. Připravte také své druhy, aby nás přivítali.“

Bohatě obdarovaní hutní opustili ležení. Když přecházeli šumící řeku přitékající z výšin, zalétl k nim ještě jednou pozdrav na rozloučenou a pak se na krajinu sneslo ticho.

Hjalfdar se pohroužil do světlých proudů přicházejících shůry. Shromažďoval sílu v chrámu Božím na posvátné výšině, se kterým byl spjat. Jeho ducha zahalilo jemně se šířící světlo. Nebyl sám. Obklopovaly ho světlé postavy a po jeho boku stál Holdin duch. V bělozlaté síni se pohybovaly zpívající paprsky a zaplavovaly pozemskou nádheru posvátného chrámu nadpozemskou září.

A zazněl majestátní hlas:

„Až se k vaší části světa opět skloní světlý den vylití mé síly, požehnáš ty, Hjalfdare, mým jménem všechny, kdo se nazývají tvými dětmi. Teprve od této chvíle budou mít tři kmeny sílu, aby se rozšířily po zemi.

Rychle se dokončí vše, co je nutné k rozšíření po zemi. Čeká vás rozsáhlé působení a je nad vámi všemocná ochrana. V těchto dnech se nad zeměkoulí rozleje velká a mocná síla a ve všech tvorech zaplane jásavá radost a ožije poznání Světla. Zvolíš nejlepší muže z kmenů za vedoucí a vychováš je na ně. Pak tě skupina tvých nejstarších věrných doprovodí domů na výšinu světlého chrámu, kde budeš vykonávat svůj kněžský a královský úřad a budeš účinně, požehnaně působit.

Kruh tvého poslání se pak poprvé dokončí a ty vejdeš, spojen s Holdou, do říše, odkud pocházíš. To je ti tímto oznámením zaslíbeno.“

S hukotem se uzavřel zářící kruh Světla, z něhož před chvílí zazníval dolů hlas Pána, Zářícího, nad kterým byla jako poznávací znamení holubice a za ním kříž. Nad Hjalfdarem plálo Světlo jako ohnivý paprsek, stříbrojasně se blýskaly jemně se šířící proudy a bylo vidět, jak v nich plane posvátné jméno.

Když se Hjalfdar probudil, ještě cítil a věděl, že byl spojen s Holdou. Naplňovala ho velká síla. Zněla v něm slova Syna Světla, zcela ho naplňovala a od této chvíle žil podle nich. O velkém zaslíbení mlčel.

Otevřel se mu výhled do věčnosti. Z hlubokého dojmu, který na něho udělal, si uvědomoval už jen vůni, zvuk a světlo. Všechno ostatní, to nejpodstatnější, se splnilo duchovně a zůstalo uzavřeno a zapečetěno v jeho duchu.

K TOMUTO prožití se připojilo velké množství poznatků, nových návrhů a plánů. Začalo tak silné působení, že všichni Hjalfdarovi pomocníci měli mnoho práce, aby uskutečnili jeho představy.

Také Arovi lidé teď směli spolupracovat a hutní byli vedeni a vychováváni podle toho, co Hjalfdar poznal jako nutné.

Hutní nezměnili nic na svém způsobu života. Byl po všech stránkách prostý a nenáročný, ale od té doby, co Hjalfdar několikrát navštívil jejich jeskynní město, poznali smysl života. I když se hutní potulovali daleko v roklích a podnikali cesty, nebylo je možné přimět k tomu, aby znovu navštívili stany světlých.

Báli se síly záře, kterou tam bylo nuceno vnímat jejich oko na čele. Ve svých jeskyních vyciťovali světlé jako plamenné sloupy.

Přestože v boji a v nebezpečí prokázali, že mají silnou vůli, že jsou silní a divocí, byli ve chvílích, které trávili společně se světlými, bojácní jako děti.

Vždy pociťovali hrdost, když měli zavést světlé do hlubin svých jeskyní. Z rozmanitě zářících vrstev v zemi dovedně vynášeli na povrch mnoho nádherných krystalů.

Překrásné byly vysoké krápníkové útvary, jež rostly v jeskyních a vytvářely v nich třpytící se modrozelené sloupové síně, šířící se stále dál a dál. Hutní tam nemohli dlouho pobývat kvůli vzduchu, krása těchto síní je ale stále znovu obšťastňovala. Občas se v nich ozýval jakoby příboj hučících mořských vln a zpívalo a znělo to jako burácivý varhanní koncert. Hjalfdar s údivem mlčky naslouchal tomuto chóru, který se rozezníval pohybem vzduchu a působením vlhkosti.

Hutní se při práci tam dole střídali.

Veden bytostmi živlů viděl Hjalfdar budoucnost této vrstvy horniny, která teď zářila jako pohádková říše. Tuto krásnou, drahocennou zemi zakrýval příkrov za příkrovem. Hjalfdara bolelo, když sledoval, jak je celá ta nádhera na tisíciletí ukrývána v tekoucích vodách a v posunujících se skalních masách, ve sněhu, ledu a v proudech lávy.

Náhle mu připadalo, že mu bytostní ukazují pohyblivé obrazy dlouhých vývojových období. S údivem hleděl do vláken posvátného tkaní ve stvoření, která se neustále navazovala.

Celé to tkaní a život v jeskyních byly pro lidi něčím podivuhodným. Díky tomu, že byli otevření všemu působení a poznávání bytostného, dokázali pochopit a proniknout leccos, co se přípravně tkalo ve stvoření.

Cize a podivně ale na ně působily vzhled a způsob chování hutných. I když hutní měli lidskou postavu, světlí se u nich nesetkali s životními zvyky, které jim byly vlastní. Už sama okolnost, že hutní neměli děti, vedla u Hjalfdarových druhů k tomu, že je litovali. Mysleli si, že celý pozemský život je prodchnutý zákonitě proudící milostí. Člověku jen stačí ochotně a s důvěrou se jí otevřít, aby postupoval ke světlému, radostnému vzestupu, a to pozemsky i duchovně.

Zde se však setkali se závorou, hranicí, kterou vytyčila tvůrčí Vůle. Cítili, že stojí před konečným bodem jedné vývojové formy, jejíž životní možnosti se zřejmě zmenšovaly. Bylo jim jasné, proč jim Hjalfdar přikázal skrývat, jak je jen možné, ženy před hutnými.

Nevědomě, ale s jasným cítěním sledovali proces změny ve velkém tepotu života. Pátrali po příčinách těchto jevů, jež vyciťovali jako odporující přírodě.

Nikdo z hutných se nevyjádřil k tomu, jestli mají potomky nebo kdo jsou členové jejich rodiny. Zdálo se, že jim pro to chybí smysl.

Hjalfdar zapověděl svým druhům, aby se to od hutných snažili zjistit nebo je o tom poučovali. Obr Uru prohlásil:

„Nastala éra, kdy tito velcí nebudou dál žít, už pro ně nejsou životní podmínky. Za několik staletí budou ještě někteří, opředení pověstmi, vynikat v lidském pokolení. Budou to ti, kdo se budou moci zachránit při přeměnách země a zkříží se s jinými kmeny. Budou jako kapky ve velkém moři přeměn. Nikdo už nebude vědět o jejich někdejší velikosti, moci a bohatství, o jejich někdejších možnostech stát se vládci země. Jejich duchovní jiskry se ale vtělí do kmenů více vyvinutých a vytvoří základ pokolení gigantů.“

Pouze vysoce vyvinutí, přátelé a nejbližší kolem Hjalfdara, byli schopni porozumět těmto Uruovým výrokům. Ostatní se museli ve své dětské důvěře spokojit s tím, že jim zde Hjalfdar ukázal jejich hranice.

„Nechci, aby se mísily kmeny. Zachovávejte svéráznost každého druhu lidí a vyhýbejte se všemu, co se ve vašem cítění jasně nezachvívá v čistých prazákonech. Přijde totiž čas kvasící přezrálosti, kdy bude odvrženo mnoho starého a toho, co zůstalo stát. Proto to nesmí být přijato do kruhů, ve kterých má ještě místo čistá prvotní forma. Vyhýbejte se jakémukoliv míšení!“

Hjalfdar věděl, že pro tyto duchy je důležité, když k nim mluví o Světle. Toužili po něm stále víc a víc. Přinášel jim vědění o světlých, o věčné říši Světlého Otce a o pomáhajících služebnících ve stvoření i nad ním. Mlčky, obrácení do sebe a velmi zamyšlení sedávali při tom ve své obrovské jeskyni před Hjalfdarem.

Svým chápáním byli obři a bytostní země hutným nejbližší. Hjalfdar to hned poznal a měl radost, že je může vést dál ve vědění o jejich působení. Připadalo jim, že s nimi žijí celou věčnost. Dřív si ale jemných, pomáhajících sil, jež kolem nich neustále tkaly, cenili méně a rozuměli jim méně než silným bytostem živlů, které jim v ohni, vzduchu a vodě bývaly často nebezpečné.

Méně z díku a ochoty pomáhat a více ze strachu se vyvinul jejich vztah k bytostným a podle těchto hnutí je také uctívali. Svým životem v nitru země byli syny noci, zatímco světlí byli syny slunce a teď hutným přinášeli učení o lásce Světla. Zprostředkovávali jim tak sílu, do jejich těžkých, jednotvárných dnů vnesli větší pohyb a podpořili jejich poznávání a usilování vzhůru v zákonech stvoření.

Tím se v překvapivě krátké době změnili, stejně jako Arovi lidé, i hutní.

Nechtěli ale ve svých jeskyních zařizovat nic nového. Hjalfdar proti tomu nic nenamítal od chvíle, kdy mu obr Uru sdělil, jaký osud je čeká. Vzpomněl si na příkaz, který dostal, že má tyto duchy připravovat na pozdější vtělení. Proto přenechal ty, kdo byli určeni, aby vymřeli, působení božských zákonů, jak si to sami utkali.

A SPLŇOVALO se stále víc zaslíbení.

Při pozemských převratech přisunovali bytostní z východu obrovské masy horniny. Ty před sebou hnaly třetí kmen, až dorazil k Hjalfdarovi.

Byli to zvláštní lidé se žlutými tvářemi, šikmýma očima, s ploskými nosy a modročernými vlasy. Věděli o Hjalfdarovi, zaslíbeném pomocníkovi, ovšem netušili, že je strašlivé přírodní události přivedou k němu.

Tito lidé, kteří trávili život ve zbožném rozjímání, by ostatně ani nenaříkali nad tím, že byli vyhnáni ze svého domova, kde byli pevně zakořenění.

Tento už zralý, vyvinutý kmen, který se v divokých horách pravěkého světa setkal se světlovlasými světlými a s rudými Arovými lidmi, byl úplně jiný. Připravili se k boji, setkání s jinou rasou totiž předtím skončilo vždy jen bojem, dobytím nebo porážkou. Cizinci útočili, zatímco usedlíci se bránili.

Tentokrát tomu ale bylo jinak. Když pohybující se skalní stěny doháněly tyto lidi ke stále většímu spěchu, chvatně se blížili k sídlu světlých.

Hjalfdarovi byla z posvátných výšin duchovně podána zpráva o blížících se lidech kmene Mongo, takže o nich dávno jemnohmotně věděl a byl připraven přijmout je s veškerou láskou. Cizí kmen zatím znal jen boj o existenci, teď mu náhle přicházela naproti láska.

Světlé paprsky pronikaly do duchů tkvících ještě hluboko v bytostném. Poháněni tlakem přírodního dění se přibližovali ke Světlu. Jejich draci, o nichž už kdysi mluvili hutní, se v polovině cesty obrátili. Životní podmínky jim nedovolovaly zamířit do jiné země.

Draci byli první ze všeho, co bylo těsně spojeno s dosavadním způsobem života Mongů a co se teď od nich odloučilo. Ale obři, které Mongové také znali a měli je rádi, zůstali u nich.

Hluboké údolí zadrželo masy šedožlutých kamenných vrstev. Nakupily se tam do velkých teras.

Ormuzd, vůdčí představitel této cizí rasy, šel v čele svého lidu. Byl jako mlčící skála, pevný, nezdolný a tichý. Měl pohled člověka, který hledí víc před sebe než kolem sebe a v jehož nitru se ozývají hlasy tak hlasitě, že snadno rozumí řeči přírody, skal, vody i bouří a dbá na ni, který však považuje jednání lidí jen za bezvýznamný šepot večerního větru. Vzhledem k přírodním událostem i na základě toho, co věděl ve svém nitru, se vydal v čele svého lidu vstříc novému životu a jeho věrní ho s důvěrou následovali.

Měl statnou postavu. Na hlavě nosil vysokou kožešinovou čepici a oblékal si oděv z pevné tmavé tkaniny, bohatě vyšívaný malými, stříbrobíle se třpytícími perlami a modrými kameny. Sahal mu až po chodidla. Ruce nebylo téměř vidět, protože přes ně splývaly široké rukávy.

Malé, vpadlé oči dokázaly ohnivě zaplanout, hubený, širokolící obličej měl bronzovou barvu, modročerné vlasy byly dlouhé a hladké. Ormuzdovu postavu obklopovaly zářivé jemnohmotné formy, které vyvolávaly napětí a intenzivní činnost v jemnohmotném prostředí.

To bylo zřejmě příčinou toho, že měl Ormuzd velkou moc nad lidmi, kteří ho doprovázeli. Dokázal věci přivolat i zahnat, odvrátit je i přivábit a především včas varovat lidi i zvířata před nebezpečím. Byl dobrou vůdčí osobností.

Ormuzd se zastavil na výšině. Dole na zeleném prostranství Mongové spatřili světlé stany. Vyvolaly v nich údiv a obavy. Mluvili o této podívané zvláštně znějícími cizími zvuky.

Ze stanů vyšli bíle oblečení lidé a s kopími v rukou zamířili klidně a důstojně přímo k cizincům se žlutou kůží.

Cizinci uvažovali, jestli mají zaútočit, jak bylo jejich zvykem, když bylo nutné dobýt novou zemi, aby v ní mohli delší dobu pobývat. Ormuzd se ale tentokrát zachoval jinak než obvykle. Cítil, že k němu plyne proud radosti a tichého míru.

Zpozoroval, jak se na bílých šátcích nesených na dlouhých tyčích v čele průvodu skví světlá, oslňující znamení. Přestože je neznal, zprostředkovávala mu útěchu a lásku.

Jeho muži a také ženy, oblečením i vzhledem téměř podobné mužům, ho pobízeli k útoku. Ormuzd však zavrtěl hlavou.

Věděl, že by to nebylo správné, a  sdělil jim to.

„Cožpak nevidíte ty světlé plamenné sloupy, jak se sem před nimi blíží? Je to posvátný oheň, který jim uvolňuje cestu. Chcete vběhnout do plamenů tohoto stravujícího požáru, se zlým chtěním, jako zvířata zdivočelá hladem? Nechcete snad využít oheň, abychom se díky němu my sami změnili a byli světlí, radostní a čistí?“

V tom okamžiku se rozezvučel Hjalfdarův roh. Jeho plamenný zvuk cizí lidi rozechvěl. Něco tak krásného ještě neslyšeli. Napjatě naslouchali a Ormuzd byl nucen téměř proti své vůli zatroubit na svůj těžký, šedý buvolí roh. Ozval se z něho nesmírně žalostný, temný zvuk.

Zdálo se ale, že má velké účinky, protože bílí muži, v jejichž čele šel světlovlasý bohatýr s dlouhým, vlnícím se vousem, sklonili jako na rozkaz svá kopí na doklad toho, že se blíží s mírumilovným úmyslem.

Znamení bylo tak samozřejmé a jasné, že nemohlo dojít k nedorozumění. Protože se tento druh pravěkých lidí vyznačoval čistou, důvěřivou povahou, rozuměli všeobecné řeči ušlechtilých samozřejmostí, ze kterých se později stal zvyk.

Mongové sestupovali také se skloněnými zbraněmi rychleji z pahorku a brzy oba vůdčí muži stanuli proti sobě. Zatímco Hjalfdar zvedl pravou ruku, jako by žehnal, a zářícím pohledem pozdravil návštěvníka téměř dosahujícího jeho výšky, sklonil se Ormuzd hluboko k zemi a zůstal se zkříženýma rukama dlouho v této poloze. Jeho průvodci začali jednotvárně zpívat neustále se opakující slova a tóny.

Hjalfdar pochopil, že jimi navazují svým způsobem spojení. Prováděli to ale nejspíš nevědomky.

Zástupy lidí na sebe zkoumavě hleděly. Když Mongové poznali, že světlí lidé jsou dobrotiví a přívětiví, získali k nim důvěru. Přihnali se jako děti, zejména ženy, do jejich řad a důkladně si je prohlíželi. Ozvaly se obdivné výkřiky.

Především se divili tkanině, z níž si světlí zhotovili oděvy, jemným náramkům a náhrdelníkům z tenkých zlatých plátků i kůžím na jejich nohou. Nepožadovali však tyto věci, pouze je obdivovali. Dokázala to síla vyzařování, která přešla z Hjalfdara a jeho pomocníků na tyto lidi, tkvící ještě silně v bytostném.

Hjalfdar mezitím zjistil, jak by se mohl s Ormuzdem dorozumět. Dorazila k nim totiž skupina hutných, přeskakujících s hlasitým křikem dlouhými skoky terénní nerovnosti. Ukázalo se, že jsou schopni pomocí posuňků a zvuků s Mongy komunikovat.

Hjalfdar využil hutné, aby Mongům sdělil, že je všechny vítá. Ať si zde postaví ležení, jak a kde chtějí. Budou se s nimi dělit o jídlo a pití a on jim chce pomoci poznat světlou říši Boží, aby se jim dostalo všech darů, které Stvořitelova láska poskytuje lidem.

Ormuzd byl jeden z těch zvláštně uzpůsobených duchů, kteří podnikali bez svého těla dlouhé cesty a mohli se ukazovat podobně uzpůsobeným lidem. V obrazech nejjemnější hmotnosti mohl Hjalfdar spolu se svými druhy vidět Ormuzdův domov, zatímco o něm Ormuzd mluvil.

Vyvstala před nimi rozlehlá krajina, jíž protékaly průzračné vodní toky. Byla porostlá krátkou trávou a členěná na terasy. Dlouhá řada pahorků vznikla z písčité, šedožluté, pórovité horniny.

Nad nimi se celá třpytivá a mihotavá klenula zářivá modrá obloha. Někdy byla tak hluboká, že ten, kdo ji pozoroval, mohl vytušit nekonečnost. Někdy však byla i sametově těžká, takže hrozilo, že se zřítí a udusí pod sebou všechno, co zde žije a tká.

Nad krajinou pluli s hukotem draci, strašidelní jako mraky. Už delší dobu – zřejmě hnáni vnitřním neklidem – nepobývali ve svých hlubokých trhlinách v zemi a v roklích, ale poletovali z místa na místo, jako by cosi hledali. Brali s sebou dokonce i svá mláďata. Lidé to považovali za znamení, že zemi hrozí v blízkosti dračích jeskyní nějaké nebezpečí.

Naproti dračí skále sídlili v jeskynních obydlích, přistavěných jako hnízda na svazích dlouhých horských hřebenů, Mongové. Od draků je oddělovala široká, hluboká rokle. Jak kdysi vznikla, o tom ještě vyprávěli starci. Uchovali si v paměti vyprávění slýchané v dětství.

Kdysi tam nad zvlněnou pouštní krajinou burácela strašlivá písečná bouře a jako předjezdec oznamovala události, které budou následovat. Nad zemí prý letěli na chlupatých koních duchové bouře a sedm dní a sedm nocí volali, hlučeli a hvízdali. Posunoval se pahorek za pahorkem a sucho a horko zničily veškerý život. Poslední den se ale z nebe snesl velký duch ve formě žhavé koule a roztříštil zemi. Potom tam vzniklo vysoké pohoří, utvářené jinak než předtím.

Jakým způsobem se o tom dochovala zpráva, nedokázal nikdo z Mongů říci. V řeči světlých, kteří jejich vyprávění při společném jídle naslouchali s rostoucím zájmem, to nazývali „šeptání“.

Prý se tam tehdy odehrávaly boje ve vzduchu. Plamenní duchové ohnivého druhu zápasili s duchy vzduchu a země a pak si rozdělili říše. Ohnivým duchům musela zůstat část země a stáhli se hluboko do ní. Zemní duchové byli podřízeni obrům. Ti vytřídili hromady trosek vzniklé silou velkého ničitele a vytvořili z nich nádhernou kamennou zahradu, kde opět mohli bydlet tvorové.

Vodní bytostní se nechali získat. Osvěžovali zahradu, aby byla opět zelená, a vzdušní bytostní jí darovali teplo, přiváděli ale také mraky s vláhou, když to bylo nutné. Tak se z ničitele stal dárce, syn nebes, který v podobě ohnivého plamene přišel na zemi.

Brzy se zahrada obrů, obklopená pásmem vysokých, krásných pohoří, skvěla, zářila a kvetla. Končila až u kvetoucích úrodných břehů, vzdálených, tmavomodře zářících vod moře, které – jak se zdálo – bylo nekonečné.

A tehdy vzešlo ze syna nebes jeho třetí dovršení, věčně tvořící, oživující postava udržovatele a tvořitele. –

Z každého slova, které Mongové pronesli, bylo poznat velkou lásku k jejich vlasti. Přemýšleli, naslouchali větru a vlnám, ohni a kamenům a stejně tak bděle naslouchali i ve svém nitru. Při tom zaslechli hlas svého srdce. Srdce považovali za sídlo všeho živého v sobě. Když umlklo a zastavilo se, přestal mluvit i tento hlas, nebo od nich odešel k někomu jinému, kdo mu rozuměl. Věděli, že prostřednictvím hlasu srdce k nim mluví velký duch.

Vychovávat hlas srdce k největší jasnosti a dokonalosti označil Ormuzd za účel pozemského života. Proto se také, když to v roklích draků začalo dunět a vřít a když se hýbala země, vydali na cestu. Hlas jim to poručil.

Za tři dny po odchodu se podívali z jednoho kopce nazpátek a uviděli cosi strašného a příšerného: země šla za nimi, vrstvy teras se sunuly po sobě jako listy.

Stále cítili vnitřní pobídku, aby pokračovali v cestě. Prosili o milost, aby se na ně nevrhl ničitel.

Syn nebes však mlčel. Vnitřní hlas je hnal dál po jejich cestě před valícími se kamennými masami.

„Zavedu vás do vašeho pravého domova, říká mi to velký duch!“

Takovou útěchu jim poskytl Ormuzd stojící v jejich čele.

Teď dorazili k bráně pravého domova, i to jim opět pověděl hlas jejich srdce. Byl to domov, který nebyl vázán k určitému místu, ale bylo to něco mnohem většího, významnějšího. Co to asi je, co tady v cizí zemi mluví v jejich srdcích, že se to nedá vyslovit a popsat?

Stojí u brány pravého domova, to věděli určitě. Také Ormuzd jim to sdělil a Hjalfdar k tomu dodal:

„Stojíte před ní a já vám ji chci otevřít, abyste poznali, co je opravdový domov! Abyste se v něm postupně naučili chovat jako tyto kmeny zde, které k němu už našly cestu. Chci řídit vaše cesty v pozemském prostředí a ukázat vám cestu, jak se dostanete do říše Světlého Otce, jestliže teď budete podle toho ve hmotnosti žít.

Všichni, kdo tady stojí, toho chtějí dosáhnout tak jako vy. Každý kmen je určitého druhu a stejně tak každý člověk. Všichni ale mohou dojít do pravého domova, který musíte hledat daleko nad zemí.

Kdo jej skutečně hledá celou touhou svého srdce, ten jej také najde!“

Hjalfdar tímto způsobem promluvil k cizincům, víc ale zatím nevyslovil. A v tom, co jim dal, byla moudrost.

Ur-Ar porovnával. Ke každému kmenu i k jednotlivci mluví Hjalfdar jinak. Každému dává to, co potřebuje, čemu může porozumět a co je schopen přijmout. Ur-Ar proto nebyl spokojen sám se sebou.

Věděl, že nemůže Hjalfdara dostihnout. Ale ve chvíli, kdy k nim Hjalfdar promlouval, si uvědomil, že by se rád naučil tomu, aby věděl přibližně tak moudře, co má říci ostatním, aby jim uměl poradit a viděl je takové, jací skutečně jsou, a ne stále jen takové, jací mu připadají. Procitla v něm žhavá touha po tom, aby mohl moudře vést lidi.

Hjalfdar ho hledal pohledem. Pravděpodobně už vycítil jeho přání. Obrátil se na něho:

„Jistě by sis rád promluvil s našimi hosty, Ur-Are. Ormuzd a hutný Holke se s tebou budou moci dorozumět. Můžeš jim také něco říct o obrazech, které zaznamenáváš na svých kreslicích tabulkách, aby si vytvořili představu o našem způsobu vyjadřování. Začni křížem Světla!“

Hjalfdar tak dal Ur-Arovi velký a obsáhlý úkol. Ur-Ar to chápal. V jeho dětské duši hořel oheň radosti.

HJALFDAR se už opět zabýval něčím jiným. Ve zdejším kraji se vyskytoval stříbrošedý lesklý kámen, který se na mnoha lomech a vrstvách blýskal jako kov v záři slunce. Hjalfdar měl v úmyslu pustit se do stavby chrámu. Uru a ostatní obři stáli nad pahorky a čekali na jeho prosbu. Obři totiž nepřišli, jestliže o to lidský duch nepoprosil.

A tak uprostřed širé zvlněné krajiny, oddělující žlutobílou poušť bez vody od šťavnaté zelené řady pahorků, vznikla stavba ke cti Světlého Otce. Na severozápadní straně stékaly z jeskynního hradu hutných potůčky a dodávaly půdě tolik výživy, že se na druhé straně řeky brzy rozprostíraly nádherné pastviny.

Arovi lidé přijali z Holdina vědění mnoho poznatků jak připravovat půdu a teď je mohli předat i jiným kmenům.

Na pahorku, který se pro to jevil zvlášť vhodný, vznikl chrám. Nejdřív byly postaveny čtyři masivní stěny, u horního okraje měly úzké otvory pro světlo. Nahoře zůstala stavba ještě otevřená, jako by čekala na omilostněnou lidskou ruku, která byla povolána ji dokončit.

Když stály základy, poděkovali světlí obrům za jejich pomoc.

Byla to prostá slavnost a v myšlenkách je spojila se Světlem.

Obři tvořili nejzevnější kruh, spolu s nimi se dostavili ostatní bytostní. Lidem připadalo, jako kdyby jim z očí padala jedna šupina za druhou. Cítili souvislost se vším, co působilo bytostně.

Jásavé uctívání planulo jako sloup paprsků vzhůru ke Světlu.

Večer toho dne vyšla na obzoru hvězda „Astarté“. Vyslala své paprsky dolů k zemi, zejména pro ženství. K Hjalfdarovi se sklonil jasný obličej a ozvalo se:

„Pozvedni ženu na to místo ve stvoření, které jí náleží.“

Toto volání znělo v Hjalfdarovi jako zvláštní napomenutí.

Pomáhající ženy, které Holda vybrala, aby se zúčastnily Hjalfdarova putování, byly už staré. I když byly svěží a čilé, měly velkou sílu a těšily se dobrému zdraví, i když příkladně působily svými mravy a věděním o všech ženských povinnostech, přesto se někdy zdálo, jako by v jejich kruhu chyběla Holdina pohánějící, hybná síla. Všechny nevědomky toužily dostat se zpátky na místo, odkud vyšly, k Holdě, na horu Světlého Otce, aby tam strávily konec svého života, který tam také začal.

Ženy světlých byly velmi činorodé a moudré a pro ženy všech kmenů a každého věku představovaly vzory. Žádná z nich ale nebyla jako Holda.

Přesto se zdálo, že pásmo, kde teď žili, působí na ženy tísnivě. Tato země se svým bytostným životem, který jim byl cizí, v nich občas vzbuzovala cosi jako bázeň a zádumčivost, což se nehodilo k jejich druhu.

Horké, vlhké noci začínající bouří, jež se vždy náhle strhla na západě, tísnily jejich mysli stále víc.

„Jsme lidé severu a nemůžeme stále žít v nížinách a v teplejších pásmech východu,“ uvědomil si Hjalfdar.

Pořád ale bylo ještě co dělat. Arovi lidé si tady měli založit pevné sídlo a působit odtud dál. Dříve je Hjalfdar nechtěl opustit. A nedávno ještě přišli také Mongové.

Ormuzd se připojil k Ur-Arovi. Jeden od druhého se naučil mnoha věcem.

Pro Hjalfdara bylo radostí vidět, jak se tito tak rozdílní lidé mohou doplňovat, jestliže stojí čistě v paprsku Světlého Otce. Jeden vyrůstal na druhém a navzájem se svým druhem podporovali.

„Jestliže jsou lidé tak prostí a jednoduší jako tito dva,“ připomněl Hjalfdar, „pak přijmou Boží sílu a pomoc nejrychleji. Učte tomu všechny, kdo ještě přijdou, i ty, kteří budou po nás.“

Zřídili školu a přijali do ní chlapce všech věkových stupňů. Ale i ve škole byly kmeny odděleny. V jejích třech částech, určených pro jednotlivé kmeny, působili jen světlí. Dozírali na ně a vedli mladé učitele, kteří se sami ještě učili.

Hutní školu nenavštěvovali. Světlí je vyučovali úplně jiným způsobem, hlavně proto, aby u nich došlo k duchovní přeměně, nepřipravovali je však k rozvoji jejich kmene.

Vyučovalo se jen ve volné přírodě a vyučování zaměřené pouze na duchovní výstavbu bylo spojené s tělesnými cvičeními. Práci v sadech rozprostírajících se na pahorcích ze strany bohaté na vodu často doprovázel zpěv.

Mluvilo se také o přijímání záření a obrazy nebo pojmy, které pro to žáci během vyučování našli, pak společně zaznamenali na dřevěné tabulky nebo do písku.

Žáci, kteří byli v zaznamenávání pokročilí, směli rýt do kamenů. Základem tohoto umění „zhutňování“ bylo znamení Světla, kříž v kruhu.

Světlí rozvíjeli všechny druhy umělecké zručnosti, kterou měli, i u ostatních kmenů. Ukázalo se, že Mongové jsou mnohem obratnější než Arovi lidé. Už i dřív si totiž pro sebe vyráběli mnoho předmětů, zejména nádoby a zbraně. Také při vyřezávání malých dřevěných skříněk a mamutích zubů, z nichž pořizovali nože a „světla“, byli mimořádně obratní.

Měli úplně jiné chápání, jako by viděli pohyb a podobu bytostného jinýma očima, a proto formovali a ztvárňovali jiným způsobem.

Světlí s údivem pozorovali, jakou zvláštní zručností se vyznačuje tento nový kmen.

„Všimněte si, jak se v jejich pracích projevuje svéráznost jejich domova,“ upozornil Hjalfdar světlé, když mu ukazovali práce Mongů.

Malými, tenkými noži, které uměli vyrobit z rudy svých pohoří a které si s sebou přinesli, vyřezávali Mongové nádherné ptáky neobvyklých tvarů s dlouhými ocasy.

Nože byly jejich největší drahocenností. Ormuzd vyprávěl, že každý starší kmene jich má celou sbírku, a to už od prvních generací, jež se řídily jen svým loveckým pudem. Na těchto kovových čepelích byly vyryté zvláštní znaky a runy. Podobaly se sice znakům světlých, měly však zcela jiný význam.

Mongové ovládali ještě jedno umění: změkčovat kůže na výrobu oděvů a obuvi a také kůže vybělit, napnout je a udělat z nich bubny. Bubny měly zpěvný, dunivý zvuk. Připomínal bouchající, šlehající krupobití. I když byli Mongové prostí a dětští, získali bohaté zkušenosti v mnoha ručních pracích. Hjalfdarovi synové z toho měli radost. Nejstarší syn, který jako kněz stál po otci na nejvyšším místě a byl věrným obrazem někdejšího Hjalfdara, si moudrého, tajemného muže stojícího v čele cizího kmene velmi oblíbil.

Jednoho dne se Ormuzd ocitl sám se „světlovlasým velikánem“, jak nazýval Hjalfdarova nejstaršího syna.

Vytáhl z kapsy malý, nevzhledný váček a ukázal jej mladému Hjalfdarovi. Ten na něho upřel tázavý pohled a rozesmál se.

„Proč se chováš tak slavnostně, ještě slavnostněji než jindy? Cožpak se v sáčku skrývá drahocenný poklad?“ divil se.

Ormuzd chvíli opatrně naslouchal, jestli jsou sami, a pak váček otevřel.

Uvnitř se objevila hromádka běloskvoucích, měkkých, téměř mýdlovitých kamenů. Třpytily se jako matná perleť a nádherně se leskly, jako když se měsíc zrcadlí v tiché, hladké hladině řeky. Byly mléčně stříbrné, čiré a čisté, a přesto vypadaly, jako by v sobě měly všechny barvy.

„Toto je náš největší majetek. Pochází z nitra vysoké hory, která je sídlem našeho Syna Světla. Poklad má zdobit zlatou misku Světlého Otce v jeho posvátném stánku. Zasaď do ní tyto kameny na znamení, že Mongové náleží Pánovi!“

Nádherné umělecké dílo, které dokázal vytvořit mladý Hjalfdar svýma obratnýma rukama, bylo umístěno ve skříňce zhotovené z bílé zuboviny obrovského zubu a opatřené jemným zlatým zdobením. Byl to malý chrám skrývající zářící nádobu, která byla napodobeninou misky v chrámu na hoře. Spočívala na jemně zakroužené nožičce stojící na širokém podstavci. U jejího horního okraje ji obtáčel úzký zlatý kruh. Do tohoto jemně vypracovaného kruhu zasadil Hjalfdarův syn kameny Mongů.

„Našly se tady posvátné kameny. Jsou sice jednoho druhu, ale rostou na různých místech země. Sloužily i ke stavbě domu Světlého Otce na slunné výšině,“ připomněl světlovlasý velikán a Ormuzd dodal:

„Až Hjalfdarovým prostřednictvím obdržíme sílu a Hjalfdar nás seznámí s posvátným učením, chceme se opět vrátit do svého starého domova, protože tento kámen mi z vůle Světlého Otce říká:

,Vrátíš se tam, kde jsi dříve bydlel, a postavíš mi tam dům k uctívání! Chci vám seslat sílu svých posvátných proudů, abyste se stejně jako tito čistí lidé stali ostrovem Světla na zemi. Uplynou celé věky a mnoho sídel a hor zanikne. Já však budu věčně, tak jako má vůle a můj zákon. Jednejte podle mé vůle, kterou vám oznamuje ten, k němuž jste byli posláni: Hjalfdar!’ “

Hjalfdarův syn, který byl knězem, poklekl vedle Ormuzda. Malou místnost, kde se oba sešli, naplnila velká síla a téměř jim roztrhla hruď. Prožhavilo je oslňující Světlo. Ormuzd hluboce sklonil hlavu.

Mladý Hjalfdar však pohlédl vzhůru, doprostřed oslňujícího Světla. On, jemuž byl otevřen zrak, aby viděl nádheru ve stvoření, nesměl do té doby spatřit takovou hojnost Světla. Zdálo se mu, že má tvar kříže. Pak ale, když se podíval blíž, poznal ve Světle postavu muže, který měl na hlavě přilbu a na sobě zbroj. Jeho obličej byl velmi krásný, úzký a jemný. Stejné byly i jeho ruce. Měl je rozpřažené a žehnal. Oči byly plné lásky a planuly jako světlo slunce. Nad jeho přilbou se vznášela zářící holubice.

Hjalfdarův syn si pomyslel, že ještě nikdy neviděl nic tak krásného. Nebyl schopen vypravit ze sebe jediné slovo.

Byla to pro něho chvíle, kdy jeho duch dosáhl vysoké zralosti. Hlas Světlého Otce ho volal po bok jeho otce ke službě na zemi.

Mladý Hjalfdar to nechápal a nevěděl o tom. Jeho otec se však o tom okamžitě dověděl a vydal se hledat syna.

Přišel v pravý čas. Oba, přemoženi nádherným, nepochopitelným prožitím, stáli mlčky proti sobě a nevěděli, co mají dělat. Na jejich zmatené řeči zareagoval s úsměvem. Slyšeli ho? Jejich duch i tělo byly celé rozechvěné a měli omámené mozky.

„Nemusíte mi nic vykládat, protože to vím. Také mně přišla zpráva shůry. Ty, Hjalfdare, budeš po mém boku ve službě Světlého Otce! Ty, Ormuzde, jsi povolán, abys připravil svůj lid a svou vlast pro Pána! Pojďte a následujte mne ve jménu Světlého Otce!“

UR-AR měl radost z toho, že se osada zdárně rozvíjí, i z toho, jak jsou jednotlivé kmeny dovedné a zručné.

V jeho kmenu byli především pastýři, rolníci, lovci a ochránci. O zvířata divočiny, která ulovili a chytili, se starali a chovali je. Nechávali dokonce zvěř dál žít na svobodě, ale zvěř, kterou jednou chytili do svých léček a ovládáním jemnohmotných sil připoutali k ležení, se stále znovu vracela. Zvířata totiž nikdy netýrali, nikdy s nimi nenakládali proti jejich přirozenosti, ale chovali je a pečovali o ně s láskou, a tím je zušlechťovali.

Tak tomu chtěl Hjalfdar. Přirozenou potravu lidé zejména u dravých zvířat doplňovali domácí potravou. Tím se měl dravčí pud změnit v pud lovecký.

Působením zvláštních záření začala být zvířata důvěřivá a krotká. Přicházela ve stále větším počtu.

Kdysi tak tichý okraj pouště oživl. Na jeho mdlé pustině teď vyrůstala tráva a zelenaly se zahrady. Vody v jeskyni hutných se shromažďovaly v jezírcích.

Rozmnožoval se hmyz a díky tomu přibývalo ptáků. Okraje vod oživovali malí obojživelníci.

Na jaře přinášely písečné bouře semena rostlin, ve vlhké půdě se rostlinám dobře dařilo. Arovi lidé obdělávali rozlehlá pole podle Hjalfdarova příkazu:

„Vy zde zapustíte kořeny, zatímco ostatní se vydají na další cestu. Máte umět vytvářet zbraně a zacházet s nimi. Později je budete potřebovat k obraně. Nikdy nemáte napadat, abyste dobývali, ale máte se chránit a bránit. Zachovejte to, co jsem vám dal, ve vůli Světlého Otce. Tak ze svého domova na zemi vytvoříte zahradu, která se má svou krásou podobat zahradám v říši Světlého Otce!“

Také Mongové byli šťastní. Přesto stále více mysleli na dřívější domov a stále častěji zpívali toužebné, zádumčivé písně svého národa.

Chrám Světla dokončili pod Hjalfdarovým vedením obratní, umělecky nadaní pomocníci během několika let. Se svou třpytivou, kupolovitou střechou z průhledného, měkkého kamene, který hutní dopravili na zemský povrch z hlubin svých jeskyní, se leskl jako nádherný drahokam.

Střechu postavil Ormuzd. Zvedala se podle tajemných prazákonů jako mírně vyklenutý, mnohonásobně vybroušený kámen nad stříbrošedým, třpytícím se chrámem čtverhranného půdorysu. Lámaly se v ní paprsky žhavého slunce a kmitaly a zářily mnoha barvami. Vrhaly nádherné světelné odrazy do vnitřku chrámu, který byl, jak se zdálo, prozářen modrozeleně se třpytící záplavou světla.

Uprostřed chrámu umístili podstavec z bílého kamene. Na něm jako na oltáři stála drahocenná skříňka s miskou Světla.

Kolem stěn se táhla zlatá písmena. Hjalfdar zaznamenal všechno, co se týkalo činnosti a splňování kmenů. Vylíčil průběh svého života i života svého syna – oba byli svědky živého dění Světla, které bylo prodchnuto hojností lásky. Zmínil se o setkání s Arovými lidmi a o poznání kříže, který nazývali „Světlem“. Popsal vývoj tohoto kmene pod svým vedením. Následovala zpráva o Ur-Arovi a jeho rodu. Hjalfdar dále zapsal, jak se probudili hutní, jak ve službě pomáhají a že je čeká vyhynutí. Připojil informaci o zemském převratu i o tom, jak se přibližovala kamenná vrstva a jak přišli Mongové. V další části zaměřil pozornost na rozvoj tohoto kmene, Ormuzdovo poznání a zaslíbení. Zapsal zprávu o volání ze Světla. Na ni navazovalo vyprávění o stavbě chrámu a osady.

Na konci všech znaků, který se připojoval k začátku, byla namalována tabule se zákony danými ze Světla. Tyto zákony lidem především připomínaly, aby žili ve shodě s bytostnými. Závěr tvořil dík světlým pomocníkům ze všech úrovní stvoření.

Když Hjalfdar zapsal poslední runy, věděl, že teď jeho cesta povede opět vzhůru, k východisku jeho putování, a to duchovně i hmotně.

Zářící korouhvičky protkané zlatem slavnostně vlály. Třepetaly se vysoko nad stanovým městem světlých, v jehož středu se tyčil chrám. Na slunci vypadal jako mnohonásobně se třpytící krystal. Směrem na východ se klenula v překrásném oblouku zlatá vstupní brána. Zářil na ní světlý kříž v kruhu.

BYLO po slavnosti posvátné obnovy síly. Na skvoucích nivách vzniklých kolem sídla světlých se ozýval jásot bytostí, které tento den vědomě také prožily. Hjalfdar radostně hleděl na své lidi. Počítal k nim všechny tyto kmeny, jež chtěly sloužit Bohu a naslouchat jeho slovům.

Slavnost ke cti Světlého Otce se konala tak, jako na posvátné výšině. Hjalfdarův syn obdržel shůry povolání a přijal prostřednictvím ruky svého otce požehnání. Byl tím posvěcen na kněze Světla. Spolu s ním bylo posvěceno ještě šest jiných mužů jeho věku i Ormuzd. Ten dostal zvláštní povolání ze Světla.

Ormuzda naplňovala tichá, vážná blaženost. Přispívala k tomu, že z něho nerušeně vyzařovala všechna síla, jak ji daroval Pán Hjalfdarovým prostřednictvím. Jeho moudrost byla stále hlubší a hlubší. Když mluvil ke svým lidem o Světlém Otci, zářilo z něho vědění, jehož nebyl schopen nikdo dosáhnout a které mohl dát pouze jako dar ten, kdo měl klíč k veškeré moudrosti a Boží síle.

Brzy po slavnosti Hjalfdar zasvětil kněze do vnějších zvyků služby a současně začal samostatně působit Ormuzd. Jeho osobitá povaha se projevovala stále více. Z toho Hjalfdar poznal, že pro Ormuzda nadešla chvíle vrátit se domů, aby tam vyučoval a budoval.

Když Ur-Ar převzal úkol chránit s pomocí kněží chrám a když ho Hjalfdar dosadil do práv a povinností vedoucího, začal i Hjalfdar se svými druhy pomýšlet na návrat domů.

Bylo nutné ještě zařídit a rozdělit mnoho věcí, dát mnoho rad a o mnohém poučit: rozdělit mezi kmeny pozemsky získaný majetek a rozdělit kmeny na stupně nebo kasty. To umožnilo, aby jeden druh působil pro ostatní tak, že by je podporoval, doplňoval, povznášel je a pomáhal jim.

Každý kmen dostal čtvrtinu odchovaného dobytka a polních plodin. Jen Ur-Ar, který měl spravovat všechno, co bylo postaveno, a měl největší kmen, získal ještě zvláštní práva.

Hutní se opět vrátili do svého jeskynního města, do osady chtěli přicházet jen na bohoslužby. Hjalfdar kladl lidským duchům stále znovu na srdce, aby udržovali spojení s bytostnými a správně o ně pečovali.

„Jestliže bytostným ubližujete chybami, jichž se dopouštíte z nerozvážnosti nebo dokonce ze ziskuchtivosti, musíte hořce trpět jejich následky.

Běda vám, když si nevážíte daru jejich přátelství nebo jej zneužíváte. Vymstí se vám to!

Jakmile se k vám blíží s varováním nebo v hněvu, dejte na jejich napomínání. Nemyslete si mylně, že je bytostní nemíní vážně.

Dbejte na jejich varování, aby vaše těla ničím netrpěla, protože bytostní nesnášejí, když si někdo neváží jejich dobrého chtění.

Neubližujte zvířatům a chraňte a využívejte správným způsobem všechno, co vám Světlo dalo.

Chovejte se k těmto malým pomocníkům s láskou jako k bratrům. Velkým vůdcům živlů projevujte úctu a vážnost a především největší pozornost, ale nebuďte jim podřízeni ze strachu. To by už byl následek nesprávného postoje k nim. Můžete si je naladit příznivě a přátelsky, nepodrobujte si je však. Nedělejte ale ani ze sebe otroky ze strachu před velikostí živelních sil. Vaše záření může – jestliže je moudře využíváte – řídit a vést. Na to nikdy nezapomeňte! Vryjte si má slova, která vám dávám na rozloučenou, pevně do svých srdcí. Uchovejte je v nich živá a předávejte je svým dětem. Sílu udržujte čistou! Tak, jak vždy čistá proudí do vás, tak má také plynout z vás. Jedině to zaručuje ve hmotě věčný rozkvět.

Na zemi se již neuvidíme. Vy, mé kmeny, které jako první dospíváte ke zralosti, teď svým chtěním obepínáte celý svět! Myslete vždy na zrání svého ducha, abychom se znovu sešli nahoře, kde je náš jediný a opravdový domov: ve světle Světlého Otce, na spodním okraji jeho posvátného prastvoření!“

To byla poslední Hjalfdarova řeč v posvátném chrámu Arových lidí. Druhého dne ráno se kmeny v tutéž hodinu rozešly.

A OPĚT lidé šli v zástupech za svými vedoucími, pomalu, stále dál a dál, naplněni silou a se světlým cílem před očima do neznámých, divokých krajů.

Ur-Ar doprovázel Hjalfdara kus cesty s několika muži ze svého kmene, které Hjalfdar vybral.

Hjalfdarův syn se vrátil s otcem domů. Slíbil, že někdy zase navštíví kmen Arových lidí.

Ormuzd zamířil se svými lidmi a novými zvířaty, jež dostal od Hjalfdara, za víření bubnů vzhůru k šedivým horám na jihovýchodě. Na nejvyšším místě stříbrošedé planiny se Mongové zastavili. Rozloučili se se zemí, kde jim byl otevřen vstup do duchovního domova. Vědění o tomto pravém domově si vzali ve svých probuzených duších s sebou.

Ormuzdovi nebylo úzko, protože uměl využít všechno, co získal, a byl s Hjalfdarem spojen tak těsně, jako by jeho světlý duch šel stále vedle něho. Věděl, že to zůstane tak dlouho, dokud budou Mongové žít ve vůli Světlého Otce. Ale běda, běda mu, kdyby se tento vznešený přítel musel od něho někdy odvrátit!

Zdola zářil stříbrošedý Pánův chrám se svou zelenou kupolí. Třpytila se v paprscích slunce jako drahokam. V okolí stály velké a menší stany, na severu se ale na matně žlutých písčitých pahorcích, které v záři zapadajícího slunce fialově svítily, rýsoval zástup bílých postav. Zdálo se, že se noří do modré večerní oblohy.

Byl to Hjalfdar. Vydal se na cestu spolu se světlými a několika vyvolenými, jež z každého kmene vzal s sebou. Ormuzdův zvučný roh vyslal toužebný, naříkavý zvuk. K příteli dolehl jako úzkostlivá prosba. Potom zahlaholil Hjalfdarův roh a zaznělo sem také volání hutných z jejich jeskynní hory. Dole se ozvali Arovi lidé ze své osady.

Byl to poslední pozdrav na rozloučenou a pak se už nikdo neohlížel.

„Vpřed a vzhůru vede naše cesta k cíli!“

To vštípil Hjalfdar těmto duchům.

Hjalfdar a jeho lidé zamířili zpět na horu Světla, na jeho posvátnou výšinu. Cesta pro ně byla lehká. Zpočátku téměř nepociťovali její námahy. Často dokonce ani nepostavili stany. Pouze zapálili jasné ohně k poctě Světla, jemuž vděčili za tento dar.

U ohňů spali a u ohňů k nim mluvil Hjalfdar o poselstvích z výšin, která směli stále znovu přijímat.

Z nejvyšších sfér byla napnuta světlá vlákna, aby je přivedla zpět do království Božího, tak jako je teď bytostní vedli nazpět na posvátnou výšinu.

Hjalfdar mluvil k mužům z jiných kmenů, kteří je doprovázeli, o jejich životě na posvátné výšině i o jejich povinnostech a radostech, jež je tam očekávají, nejvíce ale o tkaní a o životě duchovna v chrámu Božím.

Vykládal o zpěvu a znění paprsků, o jasné řeči, kterou tam mluví všechny bytosti, i o zářivé kráse rostlin a zvířat plných síly života.

Srdce posluchačů naplňovaly láska a dík i jásavá radost. Vzhledem k namáhavému putování byla často jim samým nepochopitelná.

Tito lidé se za několik let z příslušníků prostých, téměř divokých kmenů vyvinuli ve zralé duchy, žijící po všech stránkách zcela přirozeně a čistě.

Za několik dní se krajina změnila. Země byla více nehostinná, drsnější a pochmurnější. Místy rozlévala na loukách, které nebyly vůbec šťavnatě zelené, své vody tmavá, mělká a nehybná jezera. Ze severu vanul po širých, stále pustějších pláních sypký písek. Vzduch zešedl, byl vlhký a mlhavý. V noci jen málokdy vysvitly z honících se mraků hvězdy. Na pošmourné obloze se jako obrovské prsty rýsovaly šedé stromy.

V dálce, odkud se valily vlhké mlhy, to šumělo a dunělo. Bylo cítit ryby a sůl.

„Přicházíme k moři!“

Ptáci podobní rackům kroužili s křikem nízko nad průvodem. Hjalfdar nařizoval odpočinek stále řidčeji.

„Abychom dorazili na výšinu, musíme se stočit víc na severozápad, protože takto by nás cesta dovedla do oblasti ledu a sněhu.“

Led a sníh? Jaké to je? Jak dlouho již neviděli led a sníh. Jen kdysi ve starém domově na dalekém severu, tam, kde nádherné sluneční paprsky vytvářely pro probouzející se duchy Heimdalův most. Když o tom starci mluvili, vynořila se v jejich mysli dávná vzpomínka na to.

Šumělo jim v uších, když pomysleli na zvonící ledové krystaly domova a na třpytivé mořské panny, které na ně za hukotu větru stříkaly zpěněné vlny a ostré ledové jehly. Vzpomínka na dřívější zem jim vykouzlila na tvářích radostný úsměv a před očima jim vyvstal obraz vířivé hry vloček a zářivých proudů paprsků.

Teď měli z ledu a sněhu hrůzu, protože si zvykli na slunné proudy mírného pásma.

NĚKOLIK měsíců procházel zástup nížinami i výšinami, bažinami, trávou i pralesem. Postupovali vpřed jen zvolna, protože často si museli cestu těžce prorážet. Jít po jílovité, mazlavé půdě bylo nebezpečné, takže si museli zacházet velkými oklikami. Hjalfdar ale byl stále zářivě světlý a plný radosti. Obklopovala ho ochrana shůry a mluvily k němu hlasy, které mu radily. Neslyšel je nikdo jiný než on sám.

Tak se s mnoha ztrátami lidských i zvířecích životů blížili k domovu. Ještě je od něj odděloval hluboký záliv. Hjalfdar věděl, že tam za výšinou je posvátná hora a že se tam dříve rozprostíraly rozlehlé, žluté dračí bažiny. Už delší dobu byly úrodnou zemí. Za tím táhlým hřbetem se vypíná bílá skála. Hjalfdarovo srdce naplnila jásavá radost!

Od moře sem vanul slaný vzduch. Dostali se na zvlněnou písčinu. Zem pokrývaly mušle a mořská zvířata. Na obzoru spatřili modrý pruh.

„Přicházíme k otevřenému moři!“

Hučel tady vítr. Duchové vzduchu pískali Hjalfdarovi do ucha známé melodie. Moře se vzdouvalo a bouřilo. Hjalfdar miloval tento zpěv mořských bytostí, jež si hrály ve vlnách.

Tam nahoře, úplně na severu byl Njördhrův zámek, jak Hjalfdar věděl. Nevábil ho ale a nevábilo ho ani planoucí světlo, které vykouzlilo třpytivé půlnoční slunce. Stále víc ho to přitahovalo jedině k posvátné výšině Světlého Otce.

Po krátkém odpočinku se opět vydali na cestu a dlouhou dobu neustále namáhavě bojovali proti větru. Když se pomalu dostali dál a stále hlouběji zapadali do písku, ozval se hukot moře také zepředu.

Leckterý stařec by rád zůstal stát na místě, aby si odpočinul, ale myšlenka na domov je všechny uchvátila. Nechtěli nakonec ještě zklamat.

Mnozí z nich usilovali o to, aby se na své životní cestě přiblížili ke svému východisku. Také kolem Hjalfdara se uzavíraly zářivé kruhy.

Zatím mezi nimi působil, plný síly, moudrý a jasný, a přesto v pozemském věku, jaký nynější generace lidí žijících na zemi nezná.

Když zjistili, že se dostali k moři, nebyli nijak nadšení. Tímto směrem přece měli dojít na posvátnou výšinu, tam je měli pomocníci dovést! Co teď?

Hjalfdar cítil myšlenky svých lidí a zesmutněl. Celý život je od útlého mládí vychovával, poučoval a spojoval se silou a slovem Světlého Otce, a náhle je napadnou myšlenky, které musí překážet pomáhajícím vláknům nebo je dokonce zpřetrhat.

Jak se to mohlo stát? Jak mají budoucí pokolení jít dál po správné cestě, když už tito první lidé, o nichž se domníval, že jsou zcela spojení se Světlem, znají váhání?

„Holdo, ty jediná, která mi plně rozumíš, nechápu tyto lidi.“

Hjalfdarovu tvář přelétl lehký stín, první v jeho vítězném životě spějícím ke konci.

Reakce ale na sebe nenechala dlouho čekat: rozpoutala se vířivá, zuřivá bouře. Sjížděly blesky, rachotil hrom a nad hlavami putujících lidí plápolal Thorův plamen.

„Cožpak nevíte, kdo vás vede? Můžete váhat, když vám Uru a ostatní obři urovnávají cesty? Když vám pomáhají vzdušní a vedou vás světlí?

Nebyl snad směr, který vám dala Holda: ,K moři!’? Proč ještě váháte? Nepřepluli jste ještě nikdy moře? Bylo by to poprvé?“

Hněvající se bytostní to hlasitě volali v bouři. Lidé zachvácení bázní by to nepochopili, kdyby Hjalfdar výzvu bytostných nezopakoval slovy, jimž mohli rozumět.

Jeho srdce se zmocnila bolest. Byli ale tak unavení, že na to nedbali. Z Hjalfdarova ducha se drala horoucí modlitba.

„Světlý Otče, nedovol, aby to byl konec, aby duchové, kteří vyrůstali ve věrnosti, ztratili teď krátce před návratem domů jasnou cestu! Kdysi jsi mně na mou prosbu dovolil, abych ti směl věčně sloužit. Buď i nadále trpělivý. Kdysi jsi pravil: ,Je ti to dovoleno!’ Tím jsi mi dal svou sílu k vítězství! Veškerou silou prosím za tyto slabé!“

Během doby, kdy se Hjalfdar modlil, proudila shůry nepopsatelná síla. Jakoby ozářená bílým žárem se tyčila postava starce Hjalfdara vedle syna, který se od něho v těchto v těžkých hodinách nehnul a stál při něm věrně a pevně jako skála. Ve chvíli modlitby byli oba jako jeden muž, zatímco bouře burácely a divoké cáry mraků visely téměř až na zem. Začalo lít jako z konve a přívaly deště šlehaly zemi. Potrhanými mraky občas probleskly oslňující sluneční paprsky a jasně ozářily krajinu.

Zdrcující bylo, jak řvala bouře, jak se honily mraky po obloze i jak hučel déšť, zdrcující bylo, jak byli polekaní lidé potichu, a stejně tak zdrcujícím dojmem působil hlas kohosi, kdo dával rozkaz a byl při tom schopen přehlušit bouři, hrom a hučící příval vod.

Hjalfdarův roh napomínal dunivě a žalobně tónem, jaký ještě nikdy neslyšeli. Když dozněl zvuk rohu rozechvívající všechny posluchače, vyslovil Hjalfdar slovo, které bylo jako oheň:

„Parzival!“

Toto svaté slovo je vysoko vytrhlo. Hjalfdarův duch zazářil bílým plamenem z tělesného obalu a hořel v posvátném chtění.

„Moji věrní druhové, nepodléhejte únavě!“

Po této pobízející, požadující výzvě našel slova lásky a líčil jim blízkost zářícího domova.

A tak jako pominul jeho hněv, utišil se také hukot bouře. Tmavé mraky zmizely a obloha zazářila světle modře. Ve velké dálce ještě zaplápolal Thorův plamen a zadunělo jeho rachotivé napomenutí.

Nad mořem, jež probleskovalo mezi převalujícími se mlhami, zazářilo světlo. Vlny s hukotem narážely na blízký břeh.

Stále ještě táhly mlžné ženy vlající závoje nad vodami a zahalovaly širé moře. Ale zazněl zvuk, který se rozléhal do nesmírných dálav a pronikal všemi hmotnostmi: troubení rohu z posvátné výšiny! První pozdrav! Odpověď na hlas Hjalfdarova rohu.

Z mlhy se vynořily tmavé stíny, kolébající se na vlnách jako velké labutě. Na stožárech se vzdouvaly pestré, zářivé plachty. Byly to majestátní „plovoucí stromy“.

„Jsou to naše stromy, které jsme kdysi zasadili? Teď připlouvají a donesou nás domů. Vzpomeňte si na pomocníky a styďte se za svou malomyslnost. Věděli to, co nám zůstalo skryté: že do naší světlé země dorazíme suchou nohou!“

Všichni sklonili hlavu a poklekli. K posvátné výšině stoupal chór chvalozpěvů.

Když se Hjalfdar se svým zástupem blížil ke břehu, zvedly se na moři vysoké vlny. Nad hladinou se vznášeli bílí rackové a s křikem přilétali k lidem.

„Nastává příliv!“

Moře se sem valilo, jako by se nemohlo dočkat, až ponese Hjalfdara. Zvedlo plachetnice, jež zatím vítr hnal pomalu k cíli, na hřebeny svých vln a ty je rychleji, než by si kdo pomyslel, nesly k pobřeží.

Vlny se vzdouvaly až k nohám lidí vracejících se domů. Svěží, slaný vzduch, který jim poslalo moře, zahnal jejich stísněnou náladu, zahanbení a únavu. V jemném oparu bylo na pevnině vidět hory domova. Ještě víc než jejich tvarů si ale všímali sluneční záře nad výšinou.

Hladina moře stále stoupala. Voda už sahala lidem čekajícím na břehu po kolena. Naložili na zvířata děti i břemena a sami zápasili s pěnícími se vlnami.

Konečně lodě přistály. Na první, největší lodi vlál Hjalfdarův zářící prapor se znamením Světlého Otce. Do hukotu moře zaznívalo radostné volání.

Teprve teď bylo vidět, kolik lidí se na lodích plavilo.

Hjalfdar měl radost. Běželi mu naproti světlovlasí muži, jeho synové! Lodím velel Hjalfdarův miláček, nejmladší syn, nyní už také statný muž. Všichni s jásotem pozdravili Hjalfdara a společně zapěli Světlému Otci svou nejkrásnější posvátnou píseň.

Pak se nalodili. Protože ale museli ještě počkat, až nastane odliv, využili čas a hrdě a radostně ukázali Hjalfdarovi lodě, které sami postavili.

Hjalfdar zamyšleně stál a vyhlížel na moře. Vítr domova povíval jeho bílými vlasy a stříbřitými vousy. Přilétali rackové a sedali si mu na ramena. Vábil je tichým voláním, na něž byli odedávna zvyklí.

„Holda na tebe čeká v kruhu svých žen. Posvátný chrám otevírá svou bránu, aby tě přijal doma!“

KOLEM těžkopádného „plovoucího stromu“ šuměly a šplouchaly vlny, když zvolna sjížděl ze břehu do vody a kolébal se ze strany na stranu, až jej uchopil odliv. Pak jedna loď za druhou vplula do otevřeného zálivu.

Byl tak rozlehlý, že téměř nebylo vidět ostatní břehy. Z jeho hlubin zaznívaly překrásné, líbezně lákavé hlasy. Tyto jasné tóny, perlící se jako pěna bílých vln, se mísily do hlubokých varhanních akordů hučícího proudu.

Úplně jiný byl zpěv vody a Njördhrových dcer obývajících moře, který se ozýval, když příboj narážel na břeh. Odliv měl totiž své vlastní písně. Tyto tóny však mohl zaslechnout jen ten, kdo znal moře, jedině on znal dobře i jeho řeč.

Obloha se klenula celá modrá a zářivá, vzduch se pohyboval stále více a stále hlouběji se skláněly plachty ke zpěněným vlnám. Široké a vysoké plovoucí stromy, na jejichž přídi se skvěl vyřezávaný obraz, se těžkopádně kolébaly na hladině. Velké kormidlo na zádi bylo spojené s dlouhou tyčí, takže je muselo ovládat šest mužů, a to ještě značně obtížně.

Zdálo se sice, že těchto dvanáct lodí má stejnou konstrukci, ale lišily se natolik, že je nebylo možné si splést. Každá byla ozdobená nějakým mořským znamením: rybou, rackem, mušlí nebo hvězdicí. Vešlo se do nich mnohem víc lidí, než jaký budily zvenku dojem.

Hjalfdarova loď plula před ostatními. Nadouvaly se na ní bílé plachty a jako jediná měla na přídi pozlacený kříž. Díky sklápěcím křídlům připevněným na bocích mohla ještě lépe využívat vítr. Podle těchto křídel se jmenovala „Holubice“. Zdálo se také, že je lehčí a rychlejší než ostatní lodě, a byla z nich nejnovější.

Její podlahu pokrývaly nádherné rohože, dílo žen. Lavice zvaly k odpočinku a střecha chránila před nejpalčivějšími slunečními paprsky.

Tato loď určená pro otce byla chloubou Hjalfdarova nejmladšího syna.

Hostina na moři, první v kruhu starých druhů, byla posvátnou slavností pro pána vracejícího se domů i pro jeho druhy.

Hjalfdar pozvedl bílý pohár:

„Světlý Otče, děkuji Ti za tuto hostinu, kterou nám požehnáváš svou silou a která pro nás byla připravena z hojnosti tvých darů!“

Za několik hodin se v mořském oparu ukázal obrys pobřeží. Spatřili před sebou posvátnou výšinu, odkud Hjalfdar tak často pohlížel na moře.

Sluneční světlo třpytivě dopadalo na louky i svahy porostlé až daleko dolů a nad nimi se tyčil „bílý kámen“.

Na vrcholu velké, strmé hory, jejíž svahy se zvolna drolily a úlomky skal padaly do moře, stáli opět obři, kteří doprovázeli Hjalfdara na jeho cestě.

Smáli se a radovali se spolu s lidmi, kteří nahoře na vrcholu hory připravovali slavnostní přivítání. Na pobřeží, kde lodě vpluly do zátoky prohloubené lidskýma rukama, již stála připravená zvířata bílá jako sníh a s měkkou, hedvábnou srstí. Jejich oči měly chytrý výraz. Bylo na nich vidět, že je opatrují a vedou vědoucí, ukáznění lidé.

Páry stříbrošedého skotu nesly mezi sebou velké koše.

Měly v nich dopravit nahoru výrobky, jež s sebou Hjalfdar přivezl. Používaly se zde ale i saně na kolečkách a vzhledem k jejich velké váze je musely táhnout dva páry skotu.

Holdiny dcery přivedly pro otce nového jednorožce ověnčeného květinami. Samy jej pro něho vychovaly, takže mohl nahradit staré zvíře, které spělo ke svému konci.

Zvuk mnoha nástrojů doprovázejících chóry byl pro Hjalfdara nový, a přece dobře známý.

Nahoru vedla široká a pevná cesta. Postavili ji během let Hjalfdarovi synové.

Lidem se naskytla nová podívaná, když velkými zákruty dorazili na výšinu a uviděli tam bílé, vzdušné dvorce. Vznikl jich velký počet. Nad nimi se s šuměním kolébaly koruny překrásných stromů, jež byly v době, kdy Hjalfdar opustil horu, ještě malé.

Některé z Holdiných dcer se už provdaly a žily ve vlastní domácnosti u rodičů svého muže. Domy byly většinou značně rozšířené a zvětšené.

Ke každému dvorci patřil kus země, zahrada a množství dobytka. V čele osady stáli tři Hjalfdarovi synové.

Ženy přicházely vždy do mužova rodného domu a tam si potom mladá dvojice zařídila vlastní domácnost. Pozemky a dobytek patřily obci a byly stejnoměrně rozdělovány rodinám pouze k tomu účelu, aby je užívaly a pečovaly o ně.

Kdo mnoho vykonal, tomu bylo mnoho dáno. Jiný dostal méně. Po smrti rodičů připadly pozemky a dobytek zpět obci. Obec je přidělila potomkům, ať už synům nebo dcerám, a to podle jejich schopností a výkonů.

Proto se mladí muži i ženy usilovně snažili, aby se co nejvíc vyrovnali rodičům.

Přitom se u nich neprojevovala hrabivost ani nízká ctižádostivost, ale jen ušlechtilá horlivost při službě, kterou vykonávali jako protihodnotu za dary Světlého Otce. Všechno, co jim dal, totiž považovali za půjčku. Jim nepatřilo nic. Na jejich svobodné vůli záleželo pouze to, aby v jeho zákoně správně využili život. V jejich činech naplněných díkem spočívala radost.

Hjalfdar jediným pohledem přehlédl, jak se tady všechno rozvinulo, a z jeho duše stoupala vzhůru ke Světlému Otci vděčná radost.

Voda šuměla po stupních bílé nádrže až dolů do smaragdově zeleného údolí práce, kde se vlnily lány obilí. Chlapce ještě neznal, většinou však na první pohled zjistil, ze které rodiny pocházejí.

Skláněli se před ním, protože ho ctili jako svého pána na zemi. První, o co jej poprosili, bylo, aby jim zprostředkoval sílu shůry.

„Holda vám ji přece také poskytovala,“ prohlásil. „To, co vám mohu já dát, jste přijímali i skrze ni. Ale chci vám vyprávět o svém životě a učit vás, abyste mohli využívat naše zkušenosti silou, jíž se vám dostává shůry. Vaším úkolem totiž je, abyste všechno udržovali ve stálých záchvěvech nezměnitelné spravedlnosti!

To není tak jednoduché, protože hutnost má tíži, kterou je nutné v boji o vzestup neustále přemáhat.

Kdybych žil ještě stokrát sto let, přesto bych vám toho nemohl dost říci o tomto boji a o neustálém přemáhání hutnosti v zákonitém pohybu. Využívejte harmonii ke vzestupu a k tomu, abyste dosáhli úspěchu, to je to nejdůležitější. Jestliže ve svém úsilí ochabnete, budete více hutní a vaše hutnost bude přitahovat slabost a nemoc.

V obrazech vám to nedokážu vysvětlit. Jsou to útvary z jemné hmoty, které nemohu popsat, protože mi chybí slova a pojmy. Nebyli byste ani schopni je vnímat. A tak vám pouze říkám: Buďte bdělí a udržujte se v pohybu!“

DNY SLAVNOSTI se k sobě řadily jako zářící šňůra perel. Všichni, kdo očekávali Hjalfdara, přišli na posvátnou výšinu. Kolem míst zalitých sluncem se ozývalo šumění a znění.

Nejkrásnější chvíle pro Hjalfdara nadešly, když kráčel jako kdysi po boku Holdy chrámem a společně s ní konal pobožnost před posvátnou miskou Otce všehomíra. Tak jako venku zaznívaly pozemské melodie ke chvále Pána, tak uvnitř zpívaly posvátné paprsky Světla ke cti Stvořitele. Věční duchové se skláněli k omilostněné lidské dvojici a společně čerpali posvátnou moudrost z pramene života.

„Hle, dal jsem ti hojnost toho, co ti patřilo,“ ozval se Pánův hlas z posvátné misky života. „Spravoval jsi to a opatroval jako věrný služebník Boha, mého Otce. Ten tě brzy zavolá domů, na místo, odkud pocházíš. Jsi jedno s Holdou, která je částí tebe. Říkám ti to, abys nyní vědomě dokončil kruh svého poslání. Připrav se, abys pak lehce opustil zemi!“

Těmito slovy se dokončilo veliké dění pro tuto lidskou dvojici. Zachvívající se kruh jejich společného dokončení se blížil k východisku.

V pozemské oblasti nastalo pro Hjalfdara rušné, ba neklidné období, protože duch ho poháněl k tomu, aby všechno dokončil.

Brzy se úplně seznámil s pokroky dětí svého kmene. Holda a jeho syn Siegwalt mu ukázali věci, jež za jeho nepřítomnosti přivedly kmen k velkému rozkvětu. Siegwalt byl pomocnou rukou Holdy a převzal vedení mužů. Měl v péči školy kněží i mládeže a to, co bylo dobré a vyzkoušené, doplnil a zlepšil. V kmenu zůstalo živo.

Zatímco Hjalfdar, nejstarší Hjalfdarův syn, doprovázel otce a učil se po jeho boku, dozrával Siegwalt po boku Holdy ve vládce domova světlých Asů.

Oba si byli podobní, že je téměř nebylo možné rozeznat. Siegwalt nosil na hrudi znamení meče a Hjalfdar zase znamení letící holubice. Otec oběma propůjčil meč a kruh, které měly korunovat jejich ducha, aby mohli dokončit svůj úkol ve hmotnosti. Byl to zlatý kruh s bílým kamenem a ten jim posadil na hlavu.

Mladší Hjalfdar byl vyslán za moře, aby připravoval a poučoval lidi. Siegwalt vládl na posvátné hoře a měl rozšířit svou moc ze světlé výšiny. Kolem obou otec utkal vroucí duchovní svazek, aby ve službě Světlu splnili to, co jim bylo přikázáno.

Když pozemské záležitosti spočívaly v rukou synů a Hjalfdar viděl, že je všechno dobré a podle vůle Nejvyššího, spojoval se v lásce celým svým věděním s tvory na zemi i ve sférách. Cítil, jak jeho i Holdu stále těsněji obepíná svazek společenství a jak to, co si on myslí, zaznívá v témže okamžiku také v ní. Cítil, jak každá Holdina myšlenka se z jeho vůle ihned splní. V obou duších se v blažené jednotě zachvíval vnitřní klid.

Holda své vědění předala dívce, jež měla stejné jméno. Vychovala ji, aby po ní převzala její službu, a slíbila Siegwaltovi, že ji dostane za ženu.

Hjalfdara i Holdu obklopoval malý kruh přátel. Oba prožívali poslední pozemské dny ve slunných zahradách a místnostech svého domu. Mír a radost i soulad se všemi Božími tvory utkávaly kolem nich blažený, třpytivý světelný dóm.

Lidé, kteří chtěli přijít, se denně shromažďovali kolem Hjalfdara k posvátné modlitbě v chrámu.

A denně jim ještě dával z nevyčerpatelného pramene své lásky a moudrosti.

„Hjalfdare, jsi blažený, že tvé pozemské oči smí vidět vzestup lidských duchů v době, kdy žiješ na zemi,“ poznamenala Holda. „Ale věz, že mé oči vidí to, co nastane v budoucnosti. Ze světlých výšin musí přijít pomocník, aby poskytl podporu národům, protože lidské duchovno je slabé. Duchovně je bude vést a bdít nad nimi, když se budou chystat vzniknout kalné závoje. Hutnost hmoty totiž způsobuje, že jsou lidé líní. Hjalfdare, vidím, jak nastává a doznívá mnoho událostí. Naše působení však bude věčné.“

Když to Holda vyslovila, zalila ji záře z výšin. Oči se jí rozšířily a zhluboka vydechla. Pak jí tiše přešlo přes rty:

„Ano, Pane, slyším tvé volání, jsem připravená.“

Nemohla už říci, co uslyšela. Její ústa ztichla a oči pohasly.

Z nejvyšších výšin se k zemi snesl široký proud Světla a nad výšinou se ve zpívajícím, zlatě planoucím kruhu vznášelo světlo svaté Holubice. Zemí zatřásl hrom. Mořské vlny odpověděly hukotem.

„Jane!“ zvolal hlas ze Světla. „Nadešla hodina tvého naplnění. Volám tě domů! Čekej, až se nový kruh připojí k prvnímu!“

A z Hjalfdara, čistého, vystoupil světlý plamen a plynul v paprsku svaté Holubice vzhůru na Patmos, na místo, odkud pocházel jeho duch.

KNIŽNÍ ŘADA „ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ“

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Vyobrazení Abd-ru-shinovy náhrobní desky

Maria

Život Ježíšův na zemi

EFESUS

Život a působení připravovatele cesty Hjalfdara v předhistorické době

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Život a působení připravovatele cesty v Íránu

LAO-C’

Život a působení připravovatele cesty v Číně

BUDDHA

Život a působení připravovatele cesty v Indii

MOHAMED

Život a působení připravovatele cesty v Arábii

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

SVAZEK I:

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

SVAZEK II:

Atlantis

Říše Inků

První pozemské splnění ze Světla: Abd-ru-shin

1. Perští rodiče

2. V říši Ismánů

3. Vyvolený národ

Druhá milost ze Světla: Kassandra

Jan Křtitel

Potřetí se sklání Boží Láska: Ježíš z Nazareta

SVAZEK III:

První díl: Usilování o Pravdu

1. Egypt

2. Nemare

3. Faraóni

Druhý díl: A když přišlo Slovo Pravdy!

1. Neznámé ze života Syna Božího Ježíše

2. Apoštolové

EFESUS

Vydalo nakladatelství Defensor pacis, Brno

v roce 2017.

Toužíte být skutečně člověkem a opravdově hledáte? Pak jsou tyto životopisy právě pro Vás. Napsali je ve 30. letech dvacátého století lidé obdaření mimořádnými schopnostmi žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“, na Vomperbergu v Tyrolsku. Spolu s ním zde působila jeho manželka, paní Maria, i slečna Irmingard a rovněž celá řada význačných osobností.

Abd-ru-shin, což v překladu znamená Syn Světla, žil na zemi již jednou v 1. pol. 13. stol. př. n. l. jako arabský kníže. Vládl mocné říši Is-Ra v oblasti horního toku Nilu a přijal k sobě Nahome, jak se slečna Irmingard jmenovala za svého tehdejšího života. Paní Maria, jeho část pocházející rovněž ze Světla, se vtělila na zemi jako Kassandra v maloasijské Tróji o něco později. Životopisy nám tak umožňují pochopit široké duchovní souvislosti mezi událostmi v dávné minulosti a v dnešní době.

Když se na zemi narodil Syn Boží Ježíš, byla to další milost: již potřetí se sklonila Boží Láska. Ježíšova osobnost a působení se nám teprve díky těmto pravdivým líčením vycházejícím ze skutečnosti vyjevuje v plné vznešenosti a důstojnosti.

Výstražným mementem je pro nás Atlantis, jež se vinou svých obyvatel potopila za den a noc… Naopak říše Inků, řízená zákony, které byly v souladu s činností stvoření, přetrvala tisíciletí.

Světlo dávalo v průběhu dějin připravit v různých zemích pomocníky, aby duchovně pozvedli národ a přivedli ho na cestu k výšinám: Hjalfdara, Zoroastra/Zarathuštru, Lao-c’a, Buddhu i Mohameda. Jejich boj o Pravdu má mnoho společných rysů s českým dějinným úsilím o život podle Božího zákona.

Všechny cesty by dnes měly vyústit do velké cesty světla, která přímo a bez oklik vede vzhůru k Pravdě, k Jedinému, Věčnému. Stojí na ní obrovská světlá postava – Ten, na něhož odkazovali všichni připravovatelé cesty. Je to Saošjant, zářící hrdina Íránců, Maitréja Indů, Mahdí Arabů, židovský Mesiáš i ten, na něhož upozornil sám Ježíš jako na „Ducha Pravdy“, který má přijít.

Přinesl lidstvu poslední záchranu a pomoc

v Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“,

osvobození z temnot, ale i třídění duchů a soud

nad nimi. K němu vedou všechny cesty,

je cílem, věčně živým křížem Pravdy.