PŘEDMLUVA NAKLADATELSTVÍ

TATO kniha je součástí knižní řady „Zaváté doby se probouzejí“, která informuje, jak se lidstvu během jeho dějinného vývoje dostávalo bezprostředních pomocí ze Světla a jak z něho bylo duchovně vedeno.

Ze seznamu všech svazků uvedeného na konci knihy vyplývá, které významné historické osobnosti se podílely na tomto rozsáhlém koloběhu dění.

Knihy vznikly ve 30. letech dvacátého století pozoruhodným způsobem. Jejich obsah byl duchovně přijat, nebyl vymyšlen. Ve stvoření se totiž nic neztrácí, ale všechno živé dění zůstává nesmazatelně zachováno. Schopností přijmout a zaznamenat obsah jednotlivých spisů byli obdařeni povolaní lidé žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“. Z toho důvodu neuvádíme ani jejich jména.

Spisovatelé sledovali vždy zcela určité vývojové linie událostí. Protože každý z nich si všímal linie jiného druhu, je někdy určitá událost vylíčena z různých zorných úhlů.

Nezaujatý čtenář může sám v sobě prožít, že obsah knih odpovídá skutečnosti. Vyciťuje, že autory při jejich tvorbě nevedla fantazie, ale skutečné dění, které procitlo z tajuplného mlčení. S úžasem, možná i hluboce pohnut pozoruje, jak se zvedají závoje zakrývající velikou, významnou minulost. Získává tak široký duchovní přehled a dospívá k poznání souvislostí od minulosti až po dnešní dobu.

Děje popisované v jednotlivých svazcích se odehrávaly na zemi i mimo ni. Jejich výklad podává z hlediska zákonů stvoření logicky a bez mezer Abd-ru-shinovo dílo „Ve světle Pravdy“.

Abd-ru-shin čtenářům rovněž připomněl:

„Ve všech knihách, které smíte poznat a které vám podávají zprávy ze zavátých dob, je vám zřetelně a jasně ukázáno, jak mají lidé žít a jak musí jednat, aby měli úspěch.

Účelem toho, že vám to všechno smí být dáno, není pouze obohatit vaše vědění, ale ukázat vašemu duchu opět cesty, po kterých musí jít, aby postupně dospěl k poznání.

Na prožití jiných lidí je vám ukázáno, co vám Poselství zvěstuje a co od vás požaduje.“

V knižní řadě jsou zastoupeny osobnosti pocházející z mnoha různých oblastí. I to lze snadno pochopit.

Poznáme-li totiž učení všech těchto mudrců – počínaje Hjalfdarem (kniha Efesus) až po Krišnu, Zoroastra, Lao-c’a, Buddhu, Mohameda a ještě mnoho jiných – v podobě, jakou jim kdysi dali, zřetelně vidíme, že pozemské lidstvo bylo duchovně vedeno ze Světla jednotným způsobem.

Abd-ru-shin o tom ve svém odkazu píše:

„Kdyby lidé po tisíciletí nejednali vždy tak, jak jednají ještě dnes, kdyby všechno, čeho se jim dostalo ku pomoci, stále znovu nepřekrucovali, aby to přizpůsobili svým lidským názorům a pozemským přáním, bylo by nyní zde na zemi jen jedno jednotné učení, vycházející z vůle Boží. Neexistovalo by tolik různých vyznání.

Všechna učení, která dosud přišla na zemi, by společně tvořila jen jediný stupeň k podstavci, na němž má spočinout Pravda, tak jak to bylo v mnoha zaslíbeních lidem často zvěstováno.

Nebyly by rozdíly ve výkladech a tím méně v učeních samých!

Neboť všechna učení byla kdysi Bohem chtěna, byla přesně přizpůsobena jednotlivým národům a zemím a zformována zcela podle jejich tehdejší duchovní zralosti a vnímavosti.

Všechna učení původně vedla ve zcela přímém směru k Pravdě, kterou nacházíte v Poselství.

…Ti, kdo jednotlivá učení přinesli, byli připravovateli cesty pro samotné Slovo Pravdy.“

VIDOUCÍ OTEVÍRÁ ŠIROCE OČI A ZŘÍ.

PŘED JEHO ZRAKEM VYSTUPUJE ŽIVOT,

KTERÝ SE NESMAZATELNĚ VRYL

DO KNIHY TOHOTO VELIKÉHO STVOŘENÍ.

V PALÁCI v Kapilavastu panoval čilý ruch: očekávali návrat knížete z lovecké výpravy.

Už deset dní byl mimo domov muž, který byl středem své rodiny, dvora i říše. Co se mu asi přihodilo? Ještě nikdy se nevzdálil na tak dlouho.

„Kdy přijede otec?“ vyptával se maličký Ráhula nesčetněkrát za den a jednou objímal matčina kolena, podruhé se mazlivě tulil v náručí kojné.

Ani matka, ani chůva však nemohly dát dítěti odpověď a utěšovaly je různými pamlsky. Matka, krásná kněžna Mája, přistupovala stále častěji k vysokým oknům a hleděla dolů do údolí.

„Siddhárto, proč jsi tak dlouho pryč?“ povzdechla si.

Ale volání, nářek ani slzy, které jí nezadržitelně stékaly po tvářích, nepřivedly manžela nazpět. Den za dnem míjel beze zpráv o knížeti.

Nakonec Mája zahalila hlavu s černými, modravě lesklými copy bílým závojem a odmítala jakýkoliv pokrm. Stará chůva jí domlouvala:

„Kněžno, má květino, nesmíš ztrácet odvahu! Odlož vdovský závoj! Ještě není čas, abys jej nosila.“

Vatha se vrhla k nohám své paní, kterou od narození vychovávala, a prosila ji, aby něco snědla.

Vtom zaznělo radostné volání a ozvaly se břeskné zvuky rohů. I gongy se rozhlaholily. Naslouchající ženy nemohly být na pochybách: kníže se vrací!

Mája se rozběhla ke své vyhlídce, ale zahlédla už jen početnou družinu vjíždějící na nádvoří paláce. A už také přispěchal věrný sluha Kapila, hluboce se uklonil a s rukama zkříženýma na hrudi oznamoval:

„Kníže dorazí ještě před západem slunce. Poslal napřed loveckou kořist a část svého průvodu, protože sám se vrací domů jinou cestou.“

Palác rázem ožil. Lidé skládali kořist, prohlíželi si ji a obdivovali ji, zavedli jízdní zvířata do stájí a lovecké ptáky donesli do jejich útulků. To se ovšem neobešlo bez povídání. Po více než desetidenním odloučení si měli tolik co vyprávět! Kromě toho bylo nutné všechno připravit k uvítání knížete. Celý palác měl zářit krásou!

Knížecí palác byl skutečně krásný, pohádkově krásný! Postavili jej z bílých kamenů na předhůří strmého zasněženého pohoří, které nazývali Himálaj. Shlížel daleko do údolí, jehož úrodnou rovinou protékala velká řeka odvádějící své vlny do vzdáleného moře.

Bílý zámek, který se jasně odrážel od tmavého, téměř černého pozadí, bylo vidět už zdaleka. Obklopovaly jej pečlivě udržované zahrady. Kolem vysokých stromů se ovíjely dlouhé úponky obsypané velkými květy, vinuly se z jedné koruny na druhou a vytvářely tak stinná loubí. Dalo se jimi procházet a vdechovat líbeznou vůni.

V zahradách rostlo vzácné ovoce. Řada služebníků se pozorně starala o to, aby jedovatí hadi nebo jiná malá škodlivá zvířata nerušili klid.

Palác byl už od pradávna sídlem knížecího pokolení Šákja. Vládlo nad nádhernými rovinami Gangy a nad územím sahajícím hluboko do horstva Himálaj. Vládu knížat Šákja, kteří si s oblibou říkali Gautama, doprovázely vždy blahobyt a štěstí. V rukou nynějšího knížete, všemi milovaného Siddhárty, se blahobyt změnil v bohatství a štěstí v pozemskou blaženost.

Když se knížecí průvod přiblížil k zámku, ptačí štěbetání přešlo v něžný zpěv. V čele průvodu jela tělesná stráž knížete na malých hbitých koních. Vojáci na sobě měli vlající oděv přepásaný pestrou šerpou a na hlavě dovedně zřasenou a bohatě zdobenou bílou roušku. Už na služebnictvu bylo vidět, jak je kníže bohatý.

Za nimi se mohutnými kroky blížil velký slon, na kterém Siddhárta rád jezdil. Nad nádherným rudým sedlem se vypínal zlatý baldachýn, měl knížete chránit před slunečními paprsky. Světlo zapadajícího slunce si pohrávalo se zlatými ozdobami, které se leskly a třpytily v jeho záři.

Za slonem šel lehkým, téměř tanečním krokem bílý kůň knížete. Bylo to neobyčejně krásné zvíře z dalekých zemí. Hříva a dlouhý, hustý ohon se mu stříbrobíle leskly.

Následovali koně průvodců a jako poslední jeli zbrojnoši, kteří měli kolem těla ovinuté zelené šerpy a zelené šátky vpletené do bílých turbanů.

Průvod se stále více blížil. Mája už mohla všechno zřetelně rozeznat. Rozběhla se manželovi naproti. Z druhé strany se přihnal princ Ráhula – utekl chůvě, která celá udýchaná chvátala za ním.

Přestože všichni spěchali, dorazili k vysokému, pozlacenému hlavnímu vchodu do paláce teprve tehdy, když už kníže sestupoval po skloněných zádech klečících sluhů ze slona dolů. Radostně zamířil ke svým drahým.

Byl to ještě mladý muž krásných rysů a vyšší postavy se sklonem k tělnatosti. Na ramena mu spadaly dlouhé, mírně zkadeřené vlasy, tmavý vous vroubící tváře jen zvyšoval bledost jeho obličeje.

Vztáhl ke svým milým štíhlé ruce a radostně je zdravil a adresoval jim něžná slůvka.

Uvítali ho sluhové a doprovodili do místnosti, kde v nádrži vyložené vzácnými hlazenými kameny šplouchala voda vydávající příjemnou vůni. Po koupeli namazali jeho tělo vonnými mastmi.

Pak se pohodlně natáhl na drahocenné pokrývky a najedl se. Po jídle se vydal do zahrady za ženou a dítětem. Odpočívali na kobercích ve stínu vysokých stromů.

Nejdřív jim vyprávěl o lovu, při kterém ulovili mnoho zvěře, mimo jiné i tygra a dva velké leopardy.

„Kožešina jednoho z nich bude zdobit Ráhulovo lůžko,“ slíbil chlapci. Ten však zavrtěl hlavou:

„Ráhula nechce nic, co ulovili jiní lidé. Brzy si uloví kožešinu sám.“

Otec se usmál.

„Chlapec je úplně jiný než já. V jeho věku jsem ještě nemyslel na budoucí námahu, ale bral jsem si, co mi přinášeli sluhové a co mi dával otec. Jsem zvědavý, jak se bude dál vyvíjet. Myslím, že všechna ta nádhera, která ho obklopuje, je mu lhostejná.“

Mája to potvrdila a dodala:

„Je mnohem vážnější než jiné děti jeho věku. Možná, že bude učencem.“

Chlapec mezitím odběhl přes bujně kvetoucí záhony k hustému křoví a rodiče si ho při rozhovoru na chvíli přestali všímat. Konečně se pomalu vrátil a tvářičky měl zalité slzami. Vrhl se vedle otce na zem a usedavě se rozplakal.

Když chtěla starostlivá matka vědět, proč pláče, neodpovídal a uklidňoval se jen pomalu. Pak zvedl hlavu a vážně poznamenal:

„Jak to, že velký had může spolknout ptáčka zpěváčka? Tak líbezně zpíval. Najednou se připlazil had a… ach…“

Mája zděšeně vyskočila a zatleskala, aby přivolala služebníky.

„Had! V zahradě je jedovatý had! Nemůžeme tady zůstat!“ volala na služebníky, kteří přispěchali.

Kníže Siddhárta ji uklidňoval:

„Ať hledají, květino. Nám se nic nestane.“

Obrátil se k synkovi, který na něho ještě stále tázavě hleděl, a ledabyle prohodil:

„Had měl hlad, takže chtěl něco sníst a nasytit se.“

„Tak si měl vzít jiné zvíře, myš nebo krysu,“ tvrdil důrazně chlapec. „Proč vlastně způsobuje lidem i zvířatům bolest?“

Kníže chvíli přemýšlel. Co na to má chlapci říci?

„Had je průvodcem Višnua. Víš, kdo je Višnu?“

„Ano, to vím,“ přiznal Ráhula hrdě. „Pověděla mi to Vatha. Višnu je zlý a temný bůh, který nenávidí všechno živé.“

„Ví můj syn také, jak se jmenuje světlý bůh, který miluje celé stvoření?“ zkoumal otec něžně a shrnul mu kadeře z rozpáleného obličeje.

„Dobrý bůh se jmenuje Šiva. Ale je ještě jeden bůh. Vatha říká, že stojí nad oběma bohy a spojuje je. Dá se spojit dobro a zlo? Je tento bůh trochu dobrý a trochu zlý?“

„Chceš toho vědět příliš mnoho najednou. Lidé říkají, že nad Šivou a nad Višnuem stojí Brahma. Možná, že později o něm uslyšíš víc.“

Ráhula nebyl s otcovým vysvětlením spokojen, nic jiného se ale nedověděl. Přišla Vatha a odvedla ho do paláce. Místo chlapce se dál problémem bohů zabývala Mája:

„Kdo je Brahma?“ pronesla zamyšleně. „Vyslovil jsi to tak zvláštním způsobem: ,lidé říkají’. Copak ty to neříkáš? Ty nevěříš v Brahmu?“

„Ne, Májo, nevěřím v něho,“ vyjádřil se překvapivě Siddhárta. „Brahma je pojem, který si vymysleli mudrci a učenci, aby mohli lidu vysvětlit to, čemu by jinak nerozuměl. Když lid věří, že nějaký vyšší bůh drží ve svých dvaceti rukou nitky vlády nad světem, nezajímá se už o to, proč jednoho člověka stíhá takový osud a druhého zase jiný.“

Přitom hleděl nepřítomně do dáli.

Mája se polekala. Až do této chvíle v Brahmu pevně věřila. A teď její manžel, jehož považovala za nejmoudřejšího a nejlepšího člověka, svrhl několika slovy obraz boha do prachu. Nemohla se s tím spokojit.

„Siddhárto, ty nevěříš ani v Šivu a Višnua?“

Kníže se na okamžik zarazil a pak obrátil tvář k ženě. V očích se mu objevil výraz porozumění. Náhle věděl, že vzal této dětské duši oporu, když jí pověděl pravdu.

„Ale ano, Májo, věřím v ně, i když možná trochu jinak než ty.“

Mája si oddechla.

„A v Brahmu skutečně nevěříš?“

„Mohu říci jen to, že jsem ho nenašel, ale zatím jsem ho ani nehledal. Jsi spokojená, květinko? Zvedni svou krásnou hlavičku a už nehloubej. Raději zazpívej!“

Mája se spokojeně usmála. Uchopila malý strunný nástroj ležící vedle ní a za jeho doprovodu začala zpívat píseň. Kníže ležel na zemi, díval se vzhůru na blankytně modrou oblohu a cítil se nejšťastnějším člověkem na zemi.

UPLYNULO několik let nezkaleného štěstí. U nohou šťastných rodičů si hrál druhý chlapec pojmenovaný po dědečkovi Suddhódana. Ráhula měl svého bratříčka rád, a aby mu udělal radost, účastnil se jeho divokých her. Jinak se u něho projevoval ještě větší sklon k úvahám.

Jakmile zpozoroval, že otec má náladu vyprávět, zahrnul ho otázkami a prosbami, aby mu vyprávěl něco ze svého mládí nebo z minulosti jejich rodu. Také dnes naléhal na otce tak dlouho, až souhlasil.

„Suddhódana má jméno po dědečkovi. To byl tvůj otec? O knížeti Suddhódanovi mluví lid s úctou. Ale o babičce nevím nic. Byla také tak krásná jako naše matka?“

„Babička se rovněž jmenovala Mája a byla právě tak krásná. Pocházela z knížecího rodu, který panoval na druhé straně Himálaje. Nikdy jsem ji neviděl, protože zemřela několik dní po mém narození.“

„Tak tys vyrůstal bez matky? A kdo tě vychovával?“

„Starý věrný sluha Kapila, tenkrát ovšem nebyl tak starý jako dnes, a jeho žena Kusi. Otec na mě neměl čas, protože ho příliš zaměstnávali sousedé. Vznášeli nárok na jeho vlastnictví, takže je musel spolu se svými vojáky stále znovu zahánět od hranic. Mně ale nic nescházelo. Oba věrní opatrovatelé mě zahrnovali vším, co může dítě potřebovat.“

„Také láskou?“ chtěla vědět Mája.

Neuměla si představit, že by dítě bez matky opravdu nic nepostrádalo.

„Také láskou!“ opakoval kníže důrazně. „Čím jsem byl starší, tím víc jsem se učil oceňovat lásku, která nevznikla z přirozených pout, ale z věrnosti a která je v případě nutnosti ochotná obětovat i vlastní život. To je teprve pravá láska. Mateřskou lásku pociťují i zvířata. S takovou láskou, jaké se mně dostalo v dětství a mládí, se setkáváme jen u lidí, kteří stojí velmi vysoko.“

„Cožpak Kapila je člověk, který stojí vysoko? Je to přece jen sluha!“ namítl chlapec.

Kníže mu sdělil, že Kapila pochází ze vznešeného rodu a poddaným se stal jen nepříznivou shodou okolností.

„Jmenuje se snad naše město Kapilavastu podle něho?“ zkoumal chlapec neúnavně dál.

„Nejmenuje se podle něho, ale podle jeho předků, kteří je kdysi založili,“ vysvětlil mu otec.

„Mají jména vždycky nějaký význam?“ toužil dovědět se chlapec. „Proč jste mi dali jméno Ráhula? To zní téměř jako ,Zaslíbený’. Komu jste mě zaslíbili?“

„Za své jméno vděčíš jednomu moudrému muži. Zavítal k nám právě v den, kdy ses narodil. Prosil mě, abych ti dal toto jméno. Později prý poznáš, jaký má význam. Podívej, jmenuji se Siddhárta, to znamená ,Ten, který dosáhl svého cíle’. Teď se pro mě moje jméno ještě nehodí, ale později, až dosáhnu cíle, tomu bude odpovídat.“

„Proč se jmenujeme Gautama? To přece nemá žádný smysluplný význam!“

„Jméno Gautama pochází z prastarých dob. Jmenoval se tak jeden pěvec, který pocházel z našeho rodu. Proto používáme jeho jméno.“

Ráhula by rád vyzvídal ještě dál, ale otec se chystal na vyjížďku a před branou paláce čekal jeho bílý kůň.

Mája se dívala za odjíždějícím manželem. Už několik týdnů jí svíral duši smutek a neuměla si jej ničím vysvětlit. Kárala samu sebe – má přece všechno, co si jen může přát. Tísnilo ji ale úzkostlivé tušení, že její štěstí už nebude trvat dlouho.

Její věřící a zbožná mysl se nedala manželovým výrokem o bozích zmýlit. Už se k tomu nikdy nevrátila, zato tím vroucnější modlitby vysílala k nebi a přinášela obětní dary. Její city proudily nad Šivu a Višnua k Brahmovi, v jehož všemohoucnost, velikost, dobrotu a lásku pevně věřila.

Jak často se o tom přesvědčila! Když se v nějaké zevní či vnitřní tísni, která se nevyhnula ani jejímu životu požehnanému štěstím, obrátila k božstvu s vroucí prosbou, byla také vyslyšena. Buď se její prosba splnila, nebo jí tichounké hlasy pošeptaly, aby ještě vyčkala, případně jí naznačily východisko.

Před nedávnem získala přítele, který jí byl poslán jako pomocník. Byla o tom pevně přesvědčená. Když seděla sama v zahradě, přidružil se k ní stařičký mužíček, jehož viděla jen ona.

Byl oblečen jako bráhman a zdálo se, že má i vědění jako bráhman. Mohla s ním mluvit o všem, čím se zabývala její mysl i duše. Byla si vždy jistá, že jí poskytne vlídnou radu a moudré poučení. Zakázal jí ale, aby se o něm někomu zmínila. Jakmile se objevil někdo nablízku, mužíček zmizel. Nebylo to ale téměř nutné, protože jiní lidé ho stejně neviděli.

Ani dnes nebyla Mája dlouho sama. Ze zamyšlení ji vytrhl tichý smích. Starý mužíček seděl před ní na římse okna. Ještě nikdy se neukázal v paláci. Přívětivě ji oslovil a zajímalo ho, proč je sklíčená.

„Sama nevím, proč cítím takovou úzkost,“ přiznala. „Mám strach z budoucnosti, i když si neustále říkám, že se nemáme čeho obávat.“

„Tvá úzkost je opodstatněná,“ pronesl mužíček vážně. „Tvůj manžel je příliš bezstarostný. Těžce rozhněval mocného sousedního knížete, ale varování svých rádců odbývá jen smíchem. Místo aby svolal vojsko a zabezpečil hranice, projíždí se po lesích. Dostal jsem příkaz, abych tě varoval. Všechno, co máš cenného, klenoty, šperky a šaty, slož do několika vaků a měj je připravené, abys mohla se svými syny a Kapilou uprchnout, až to bude nutné.“

Kněžna se velmi polekala.

„Dovol mi, abych tuto výstrahu sdělila knížeti,“ prosila. „Snad se ještě dá zadržet osud, který visí nad námi!“

„Můžeš mu to povědět, až se s ním shledáš. Zatím se ale pusť do příprav. Ještě dnes večer musíš mít všechno přichystané. Pojď se mnou, ukážu ti tajnou chodbu, která vede z paláce daleko do hor. Nikdo ji už nezná. Použij ji se svými syny.“

„Vatha nesmí jít s námi? O ní ses nezmínil.“

Mužíček zavrtěl šedivou hlavou.

„Je příliš stará,“ prohodil po chvíli. „Nebude trpět, když ji necháš zde.“

„A můj manžel? Jestliže se už neštěstí nedá odvrátit, musím ho opustit? Nesmí se s námi zachránit tajnou chodbou?“

„Musíš ho opustit kvůli svým synům. Potřebují matku. A život potřebuje tvé syny. Nesmějí zahynout! Kníže se ale musí strádáním naučit tomu, co dnes ještě neví: že nad ním žije věčný Bůh. Modli se za něho, aby brzy našel pravou moudrost. A teď pojď se mnou.“

Mužíček vedl ženu po mnoha schodech dolů – šla za ním jako ve snu. Když vstoupila do neznámého sklepení, které nikdy předtím neviděla, zachvěla se hrůzou.

Konečně došli do jakési komůrky, kde nebyla okna ani dveře. Vedle hromady kamení, které zde leželo jakoby náhodou, mužíček ukázal na výčnělek ve zdi. Mája se ho dotkla, a část stěny se skřípavě odklonila. Otvor byl dost velký, aby se jím mohl protáhnout člověk. Stařec ukázal na svazek pochodní zastrčený do otvoru ve zdi.

„Tady je vchod. Nezapomeň si s sebou vzít oheň, aby sis mohla posvítit. Neboj se vstoupit do chodby. Je bezpečná a vede tak daleko do hor, že vás tam nepřítel nenajde. Jenom si dobře zapamatuj zpáteční cestu do paláce, abys v případě nouze našla tento vchod.“

Když kněžna dorazila zpátky do svých komnat, prosila Brahmu o pomoc a sílu. Věděla, že je čeká cosi strašného, co nelze odvrátit. Rychle začala skládat věci.

Když byla se vším hotová, zmocnil se jí tak silně vnitřní neklid, že musela něco dělat. Vlekla jeden vak za druhým po mnoha schodech dolů, takže si stále lépe pamatovala cestu. Nakonec složila ve sklepení poslední vak. Kníže Siddhárta se ještě nevrátil. Zabloudil snad? Nebo se mu něco přihodilo?

Když se setmělo a nastal čas k nočnímu odpočinku, poslala kněžna chlapce na lůžko. Sama neměla na spánek ani pomyšlení. Oblečená se posadila ke spícím chlapcům a modlila se.

Pak asi přece jen usnula. Náhle ji probudil nepopsatelný hluk. Komnata byla osvětlená jako ve dne, světlo však přicházelo zvenku. Bylo slyšet řinčení zbraní, pokřik mužů přehlušovaly bolestné výkřiky. Dříve než si uvědomila, co se stalo, se do komnaty vřítil Kapila.

„Kněžno, zachraň sebe i děti! Město a také palác padly do rukou nepřátel!“

„Kde je kníže?“

„Nevíme. On ani jeho průvodci se nevrátili z vyjížďky. Ale zachraň se ty sama. Nepřátelé se už dobývají do komnat.“

Mája vzala vyděšené chlapce za ruku, zavolala na věrného sluhu, aby ji následoval, a spěchala dolů do sklepení. Těžké kroky, které se už rozléhaly na schodišti, ji přiměly prchat ještě rychleji.

Konečně se dostali do tmavé komůrky. Rychle otevřela tajný vchod ve zdi, pustila chlapce a Kapilu napřed a pečlivě za sebou vchod zavřela. Zapálili pochodeň a pustili se dlouhou klikatou chodbou. V poledne příštího dne došli k jejímu ústí.

Na místě, kde chodba končila, bublal horský pramen a nedaleko stálo stavení, které dříve nejspíš sloužilo za příbytek pastevci. Mohlo jim poskytnout útočiště, i když se už trochu rozpadávalo.

Vděčně se v něm ubytovali a ani se nezajímali o to, kde najdou potravu. Jediná Májina jasná myšlenka se týkala manžela, který byl kdesi daleko.

KAPILAVASTU padlo do rukou nepřátel. Strašně v něm řádili: pálili, vraždili a loupili. Městem, které bylo dosud tak šťastné, se mnoho dní šířily hrůza a děs.

Ostatní části země se podrobily bez odporu ze strachu, aby je nepotkal stejný osud jako hlavní město. Vítězný kníže připojil malou říši ke své a choval se jako neomezený vládce.

Kníže Siddhárta se ještě neobjevil! Asi se mu přihodilo neštěstí, že se nevrátil do své země postižené tak krutou ranou.

Ti, kdo si to mysleli, měli pravdu. Toho večera, který byl tak osudný pro jeho říši, přepadl knížete, vracejícího se s malou družinou domů, oddíl dobře ozbrojených nepřátel. Bránili se udatně, až rána mečem srazila Siddhártu k zemi.

Několikrát za noc se probudil a sténal, opět ale upadl do hlubokého bezvědomí a dlouho měl obestřené smysly.

Proležel v bezvědomí ještě celý den a noc, než přišel k sobě, zesláblý bolestmi, ztrátou krve a hladem. Smysly už ale měl jasné. Viděl, že leží vedle svých průvodců, kteří zaplatili věrnost životem. Leželi tady ovšem i nepřátelé a zdálo se, že neunikl ani jediný z nich.

Siddhárta chtěl vstát, ale nemohl. Rána ho příliš bolela a měl také strach, aby nezačal znovu krvácet. Co má dělat? Má bídně zahynout, opuštěný a sám? Je už zřejmě dlouho pryč z domova. Proč ho nikdo nehledá? A mezi všemi myšlenkami, které trýznily jeho unavenou hlavu, se stále znovu drala do popředí jedna jediná:

„Co mám dělat, abych si zachoval život?“

Nenacházel řešení. Kdyby věřil v bohy, teď by se modlil. Ale bohové jsou pro něho pouhé pojmy, nejsou skuteční! A opět se snesla noc. Siddhártova trýzeň byla nesnesitelná. Co kdyby se přece jen pokusil najít pomoc v modlitbě?

Začal vzývat bohy, ale protože se za jeho modlitbami skrývala myšlenka „kdo ví, jestli to pomůže“, scházela jeho prosbám síla, aby mohly stoupat vzhůru.

Hledaly ho světlé nitky vycházející ze zbožných modliteb jeho ženy, nemohly však v pochybovačných myšlenkách zakotvit. Proto se musely neustále vracet k Máje, která je vysílala.

Nakonec Siddhárta začal na bohy reptat. Snížil se tak hluboko, že je prosil o pomoc, ale oni ho nevyslyšeli! Takže skutečně nejsou. Přece jen měl pravdu.

Noc mu připadala nekonečná. Kéž by mohl zemřít! Bylo by mu tisíckrát lépe, kdyby mohl okamžitě opustit tuto zemi, než být takto trýzněný k smrti! Vtom na něho dolehly nové myšlenky. Opustit zemi? A co pak? Kam povede jeho cesta? Když nejsou bohové, není ani onen svět Rozplyne se vniveč?

Kdyby ho dříve napadly podobné otázky, ihned by je od sebe zapudil. Bude na ně přece dost času, až zestárne a bude slabý. Teď se však s nimi musel vypořádat – a nenacházel odpověď!

Vyšlo slunce a vyslalo něžné paprsky do lesního porostu, kde ležel těžce zraněný kníže. Jeden z těchto slunečních šípů si pohrával na třpytivých krovkách broučka, který si na zemi vedle knížete hledal cestu mezi rostlinami. Siddhárta ho sledoval pohledem a ozvala se v něm závist.

„Proč je tobě dopřáno žít, když já musím zemřít?“

Zvedl malátně pěst, aby broučka usmrtil. V tom okamžiku pocítil, jako by mu ruku něco zadrželo. Ne, nebyla to slabost, protože jinak by ruka klesla dolů. Spoutala ji nějaká neznámá moc. Co to bylo? Vtom uslyšel hlas:

„Nikomu nesmíš způsobit utrpení!“

Odkud přichází tento hlas? Zdálo se mu, jako by zazníval z jeho vlastního nitra. Kdo to ale drží jeho pozvednutou pěst? Takže jsou přece jen na světě bytosti, které není možné vidět a které jsou přesto mocné? Duši knížete rozechvěl paprsek naděje.

„Vy neviditelní, ať jste kdokoliv,“ prosil vroucně, „pomozte mi! Nenechte mě zahynout! Jestliže chráníte takového malého broučka, smilujte se také nade mnou!“

Mnohokrát opakoval prosbu zaznívající stále vroucněji, až mu praskot větví a rachot kamení ohlásil, že přichází nějaká bytost.

Dříve než mohl Siddhárta rozeznat, jestli je to zvíře nebo člověk, stanul před ním muž v ubohém oděvu. Byl to příslušník nejnižší kasty, jehož dotyku by se kníže dříve s odporem vyhnul. Teď v něm ale viděl jen zachránce.

„Pomoz mi,“ zaprosil bledými rty. Muž se na něho podíval.

„Zdá se, že jeden z nich ještě žije,“ prohodil udiveně. „Myslel jsem si, že jste všichni mrtví. Doufal jsem, že tady najdu bohatou kořist, a teď bys mi to chtěl překazit? Nejlíp bude, když s tebou rázem skoncuji.“

„Vy neviditelní, kteří jste zachránili broučka, pomozte také mně!“ zvolal Siddhárta z posledních sil.

Muž se drsně zasmál.

„Nezachránil jsem žádného broučka, ale nechám tě naživu. Ty mi přece nemůžeš zabránit, abych mrtvým nesebral, co už nepotřebují.“

Kníže se otřásl hrůzou. Olupovač mrtvol! Za tento přečin se ukládaly těžké tresty. Zabránit mu ale nemohl.

Muž sesbíral do pláště věci, které mu připadaly cenné, a obrátil se k odchodu. Kníže opět zaprosil:

„Nenech mě tady ležet! Přines mi něco na pití a všechno, co mám u sebe, bude tvoje.“

Znovu bylo slyšet kroky, takže olupovač mrtvol uprchl. Další muž, který přišel, nevypadal, že by byl lepší než ten, kdo zde před chvílí loupil. Podíval se na mrtvoly zbavené oděvu, dotkl se jich špičkou nohy, aby se přesvědčil, jestli v nich není přece jen život, a pak se obrátil ke knížeti.

„Aspoň jednoho mi tady nechal, ten zloděj,“ zabručel si pro sebe a bez váhání začal raněného svlékat.

Náhle spatřil široce otevřené oči, které na něho Siddhárta prosebně upíral. Zděsil se a pustil oběť z rukou. Chtěl utéci jako muž před ním, když vtom ho zasáhl sluneční paprsek takovou silou, až celý oslněný zavrávoral.

Co se asi v té chvíli odehrálo v jeho duši? Obrátil se ke zraněnému knížeti a slíbil mu:

„Odnesu tě někam, kde ti dají něco k jídlu.“

Z jeho očí vyčetl dík. Pak si téměř bezvědomého knížete naložil na svá silná ramena a nesl ho houštinou.

Když se Siddhárta probral, zjistil, že leží na kožešině v celkem prostorné jeskyni. Vedle něho stála velká nádoba s čajem a na dosah ruky ležel kámen, kde byly různé potraviny. Kníže byl ale příliš slabý, než aby na ně mohl dosáhnout, i když hladověl a trpěl žízní.

Prožíval nová strašná muka! Muž ho nejspíš oloupil o oděv, protože mu byla zima. Podíval se na sebe. Jeho tělo zahalovaly cáry nejhoršího druhu.

„Vy neviditelní, zachránili jste mě před rychlou smrtí jen proto, abych tady zahynul?“ zvolal kníže, neznělo to však už zpupně, ale žalostně. „Pomozte mi i teď, přestože vás nevidím a neznám. Věřím však ve vás, protože už vím, že jste.“

Ze zadní části jeskyně, kam nedokázal proniknout pohledem, přišlo dítě, malé děvčátko. Zvědavě pozorovalo muže, který zatím spal, ale před chvílí se pohnul.

„Muži, chceš pít?“ oslovilo ho.

Pokleklo na zem a podrželo knížeti u úst pohárek, do něhož nalilo čaj z velké nádoby. Ach, jak je to blahodárné! Pak mu podalo kus chleba.

Malé děvčátko zůstalo mnoho dní jedinou Siddhártovou společnicí. Ošetřovalo mu rány, jak nejlépe dovedlo. Přinášelo mu jídlo a čaj, kdykoliv o to požádal. Ale nemluvilo, omezilo se na nejnutnější komunikaci. Zřejmě mu nařídili, aby mlčelo.

Rány se zvolna hojily a knížeti se postupně vracely síly. Jednoho dne se mohl posadit a zanedlouho se pokusil udělat několik kroků. Snažil se vyzvědět na své malé ošetřovatelce, kde se ocitl. Dívenka ale jen zavrtěla hlavou. Nezbývalo proto nic jiného, než ležet a odpočívat, až natolik zesílí, že bude moci opustit jeskyni.

I toho se konečně dočkal. Zeptal se dítěte, jestli může odejít, kam se mu zachce. Přikývlo. Poděkoval mu vlídnými slovy a požádal je, aby mu alespoň povědělo, jak se jmenuje. Ale i to zatajilo.

„Děvčátko, já jsem kníže!“ vysvětloval mu. „Až se zase vrátím do své říše, budu se ti moci odměnit za tvé služby.“

Dítě ukázalo prstíčkem na jeho cáry a vesele se rozesmálo. Siddhárta si vzal potraviny, které mu poskytlo, a zamířil do lesa. Nějaký hlas v jeho nitru mu dal pokyn, aby šel určitým směrem.

Po několika dnech chůze si všiml, že les řídne. K večeru stanul na vrcholku hory a dole před sebou uviděl Kapilavastu.

Radostí ani nedýchal a hledal svůj palác. Šálí ho snad zrak? Neviděl jeho bělostnou nádheru! Rozhodl se, že počká do rána, pak bude moci všechno lépe rozeznat. Ale i v denním světle se před ním objevil stejný obraz. Tam, kde se kdysi vypínal jeho palác, ležela tmavá hromada sutin.

Tak rychle, jak mu síly dovolovaly, uháněl po svahu dolů. Čím více se blížil k tomuto místu, tím zřetelněji poznával, že kdysi bělostné kameny jsou zčernalé kouřem. Jeho domov zničil strašlivý požár.

Kde jsou žena a děti? S těžkým oddechováním vystoupil na kopec, kde stával jeho palác. Pasák tam pásl stádo dlouhosrstých ovcí. S nechutí okusovaly rostliny pokryté popelem, který rozvál vítr.

Siddhárta oslovil muže odvracejícího s odporem tvář od otrhance. Konečně se dal naléhavými prosbami žebráka pohnout k řeči, i když nechápal, proč tento pária chce něco vědět o knížecí rodině.

Vyprávěl o nešťastné noci a o dnech hrůzy, které po ní následovaly. Zmínil se o tom, že země teď má jiného knížete. Nevládne o nic hůř než bývalý vládce. Co se stalo se Siddhártou a jeho rodinou, se neví. Kněžna i její synové pravděpodobně zahynuli v plamenech. Kníže Siddhárta se ale nevrátil z vyjížďky, na kterou se vydal právě v neblahý den.

„A je dobře, že se nevrací, i kdyby byl ještě naživu,“ dodal pastevec. „Nový kníže vypsal na jeho hlavu odměnu. Vyplatí ji tomu, kdo o přivede živého nebo mrtvého.“

Siddhárta pokračoval vrávoravým krokem v cestě. Schopnost myslet ho opustila. Jen pryč z tohoto místa někdejšího téměř nevyčerpatelného štěstí! Jako žebrák putoval zemí, která ho dělila od sousední říše na východě. Nemohl sice prozrazovat, kdo je, protože nevěděl, jestli její vládce není zadobře s nepřátelským knížetem, ale alespoň se nemusel obávat, že ho lidé poznají. Nikdo si ho nevšímal. Házeli mu k nohám milodary, které si vyprosil, a nocleh nacházel pod cizí střechou.

Všichni ho považovali za páriu, příslušníka nejnižší kasty, jíž se ostatní lidé vyhýbali a proklínali ji. Ani se nedivil: jeho tělo pokrývala několikadenní špína a zaschlá krev, vlasy měl slepené a vpadlé tváře zarostlé divokým vousem.

Po jeho někdejší pěstěnosti a kráse nezůstalo ani stopy. Také jeho veselá mysl a bezstarostnost byly ty tam. Jako nešťastný, opuštěný muž se vlekl svou cestou a hledal. Co vlastně hledal? Sám nevěděl! Vždyť jeho drazí byli mrtví, zahynuli v plamenech…

Kdo může říci, jestli se s nimi nesetká v nějaké jiné podobě? Chlapci přece byli ještě příliš malí, než aby na sebe uvalili vinu, za kterou by museli pykat v jiném vtělení. A Mája, něžná květina, byla jistě bez viny a odešla do nicoty.

Pouze on tady zůstal. Proč jen, proč? Vždyť to musí mít nějaký smysl. Ve světě se nic neděje bez účelu, tím si byl jist. Musí proto hledat důvod, proč žije dál na zemi.

Nejdřív ale chtěl přijít na to, proč lidé vůbec musí žít. Jestliže mu dříve život připadal jako nádherný dar nějaké neviditelné moci, teď se mu zdálo, že je nekonečným řetězem utrpení. Kamkoliv se podíval, nacházel utrpení, nic než utrpení!

Jeho cesta ho vedla nížinami života. Kam jen pohlédl, všude viděl utlačované, spoutané lidi. Žil na zemi devětadvacet let a netušil, co bídy je ve světě, který se mu až do této chvíle zdát tak krásný!

Dříve miloval zářící slunce. Nyní poznal, že jeho palčivé paprsky vysávají z těžce pracujících lidí proudy potu, že se v jeho žáru cesty proměňují v samý prach, ve kterém jen s námahou vláčí své unavené nohy.

Kdysi se s rozkoší proháněl v sedle rychlého koně nebo se dával nosit na hřbetě jistě si vykračujícího slona. Teď však musel polykat prach, který zvířili jiní lidé, a musel uskakovat stranou, když kolem projížděla skupina jezdců.

Jak málo si dříve vážil doušku vody! Nyní mu často scházela. Žíznivý se vlekl po cestě. Kromě toho často vídal, jak lidé sami musí pohánět vodní pumpy. Den za dnem tlačili velká kola a chodili s nimi stále v kruhu, až je jímala závrať. Ó běda, ó utrpení!

Na okraji cest nacházel ležet muže, ženy i děti, modré a zduřelé, kteří na sobě měli známky nejtěžších nemocí. Z jejich těl pokrytých hnisavými vředy se šířil morový puch.

Občas narazil i na takové ubožáky, kteří měli mrtvolně bílé ruce i nohy a polovinu těla v rozkladu. Malomocenství! Jednal tak, jako ostatní – zděšeně prchal, když zavadil pohledem o takové obrazy bídy. Ani na okamžik nepomyslel na to, že by se mohl pokusit zmírnit jejich utrpení.

PUTOVAL už šest měsíců. Poháněly ho dvě myšlenky:

„Jak uhájím život? A proč vůbec žiji?“

Jednoho dne se na silnici potkal se zaklínačem hadů. Muž byl příliš unavený, než aby dokázal dojít do nejbližšího města a ještě nést koše s kroutícími se zvířaty.

Siddhárta odedávna cítil k hadům odpor, v zaklínačově obličeji ale bylo patrné cosi, co ho přitahovalo. Přistoupil k němu a nabídl se, že mu pomůže. Muž přijal jeho nabídku s radostí.

„Nemáš strach, že se znečistíš, protože jsi nucen pokládat mě za párie?“ zkoumal Siddhárta opatrně.

Muž zavrtěl hlavou.

„Nejsem stoupencem Brahmy a nestarám se o kasty a podobné věci,“ prohlásil.

Siddhárta se proto chopil těžkých košů a pomalu šel vedle cizince. K večeru dorazili do jakési osady. Její obyvatelé asi muže velmi dobře znali. Radostně ho pozdravovali a dali mu k dispozici kůlnu, kde mohl se svými zvířaty přenocovat.

„Smí se mnou přenocovat také můj sluha?“ zjišťoval zaklínač. Vesničané si mysleli, že patří do stejného stavu jako jeho pán, a souhlasili.

Můj sluha! Tato slova projela Siddhártou jako blesk. Jeho, který byl zvyklý poroučet zástupu služebníků a líné dával trestat a bičovat, teď zaklínač nazval „sluhou“. A ještě musel být rád! Svou činností si vysloužil první střechu nad hlavou po víc než půl roce.

„Jeho „pán“ Sáriputta mu nařídil, aby se v kůlně poohlédl po myších.

I když se Siddhárta štítil i těchto malých, hbitých zvířátek, bez reptání se pustil do chytání myší a podařilo se mu jich polapit dostatečné množství.

Pak došlo na krmení hadů. Sáriputta při něm vyprávěl různé příhody ze života hadů, až Siddhárta pochopil, že ani hadi nejsou na světě nadarmo.

Jakmile se dokázal natolik ovládnout, že je mohl pozorovat zblízka, musel přiznat, že jsou krásní. Každý měl jinou kresbu a jiné zbarvení. Bylo zvláštní, že se žádný z nich nestavěl proti němu nepřátelsky. Sáriputta z toho měl radost.

„Ještě jsem neměl pomocníka, který by byl hadům příjemný. Tobě budu brzy moci svěřit krmení.“

Kdyby tak někdo Siddhártovi předpověděl, že jednou bude ještě rád, když bude moci sloužit zaklínači hadů a nebude nepříjemný jeho hadům! A přece k tomu došlo. Poprvé od strašného neštěstí Siddhárta věděl, co má dělat, a mohl být trochu užitečný. Toto vědomí ho uspokojovalo.

Příští den musel zaklínač, dříve než vyrazili dál, uspořádat na tržišti představení. Siddhárta se obdivoval tomu, jakým způsobem se obrovská těla hadů kolébají při zvucích píšťaly i jak hadi zvedají hlavu a zase ji sklánějí podle toho, jestli se píská potichu nebo hlasitě.

Když se nakonec Sáriputta rozhodl provádět umělecké kousky bez hadů, naplnilo srdce knížete poprvé cosi jako radost.

Ve městě, kam dorazili, Sáriputta nejdřív koupil svému sluhovi slušný oděv. To byl velký krok na namáhavé cestě vzhůru, po níž se měl Siddhárta ubírat. Jestliže jednou vybředl z nejvíc opovrhované kasty, určitě se mu podaří dostat se také dál. Poděkoval Sáriputtovi, ten však jeho dík odmítl:

„Udělal jsem to především pro sebe. Nemohu cestovat se sluhou, kterým by lidé opovrhovali. Kromě toho jsem si všiml, že nejsi pária. Možná mi časem prozradíš, jak vlastně došlo k tomu, že ses vydal na cestu v těchto cárech.“

Práce teď bylo dost. Sáriputta uměl ještě i jiné věci, než pískat hadům k tanci. Lidé se na něho obraceli s prosbou, aby uzdravoval nemocné a zaklínal démony. Potřeboval k tomu jen svazek pestrých pavích per. Namáčel je do vody a kropil jimi nemocné. To byly veškeré jeho pomůcky.

Siddhárta se o tom dověděl jen z rozhovorů druhých lidí, protože nesměl svého pána doprovázet do žádného domu a v době jeho nepřítomnosti musel hlídat koše s drahocenným obsahem. Už ale necítil na každém kroku opovržení. Jiní sluhové, dokonce i řemeslníci, se s ním často dávali do řeči a přinášeli mu potraviny i ovoce.

Za několik dní pokračovali opět v cestě. Sáriputta se zotavil a byl hovornější. Chtěl vědět, čím se Siddhárta neustále zabývá ve svých myšlenkách, a nevysmál se mu, když Siddhárta přiznal, že hledá smysl svého života.

„Víš, co je to život?“ zeptal se sluhy.

„Život je utrpení,“ dostal rychlou odpověď.

„Jestliže to víš, pak ses už mnohému naučil,“ pochválil ho Sáriputta. „Ano, život je utrpení. Z toho vyplývá, že život nám byl darován proto, abychom utrpení překonali.“

Siddhárta mlčel. Nemohl tak rychle pochopit smysl těchto slov. Pak chtěl vědět:

„Má to vůbec nějaký smysl, když překonáme utrpení? Vždyť nás neustále postihuje. Každý nový život je novým utrpením. Jestliže překonáme utrpení, které je nám souzeno, dožijeme tím i svůj život. Jaký to má smysl?“

„Na to musíš přijít sám, Siddhárto,“ sdělil mu Sáriputta. „Mohu ti jen občas něco naznačit, ale odpověď na svou otázku si musíš najít sám. Tím také najdeš odpověď na otázku, proč život stojí za to, abychom jej žili.“

Jindy Siddhártu zajímalo, jestli jeho pán věří v bohy. Sáriputta reagoval překvapivě:

„Čemu říkáš bohové?“

„Myslím Višnua a Šivu,“ upřesnil kníže téměř rozpačitě.

„Věřím v Šivu, ničitele všeho živého,“ prohlásil Sáriputta slavnostně. Nemohl ale pokračovat, protože Siddhárta ho polekaně přerušil:

„Přeřekl ses, Šiva je přece dobrý a moudrý bůh!“

„Vylož si to, jak chceš. Věřím v něho jako v ničitele veškerého života. Cožpak není dobrý, když ukončí něco, o čem si myslíme, že to už déle nesneseme? Není snad dobrý, když ukončí utrpení, které jsme nemohli vlastní silou překonat?“

Siddhárta mlčel, přesvědčen ale nebyl. Teď, když už byl téměř tak daleko, že chtěl uvěřit v Šivu, mu ho tento muž ukázal ve zcela jiném světle. Říká, že Šiva je dobrý, a přesto je ničitel. Kněží v Kapilavastu učili, že Šiva je podporovatel a udržovatel. Kdo z nich má pravdu?

SIDDHÁRTA chodil se Sáriputtou již několik měsíců. Úplně si zvykl na tento život. Jednoho dne mu Sáriputta oznámil, že se musí rozejít.

„Dostal jsem příkaz, abych tě nechal opět jít vlastní cestou, abys mohl postoupit zase o stupeň výš. Pokud chodíš se mnou, nemůžeš se dostat vpřed. Co mi bylo přikázáno, abych pro tebe udělal, to jsem splnil.“

„Kdo ti to přikázal? A kdo se stará o mne a o můj vzestup?“ zatoužil dovědět se Siddhárta.

Sáriputta se posadil proti němu a začal vysvětlovat. Prozradil mu, že je jogín – muž, který se snaží pozvednout se pomocí zbožných cvičení z davu.

Má duchovního vůdce a ten se mu zřetelně projevuje. Stanovuje, jaká cvičení musí provádět a které modlitby se musí modlit. Sáriputta ještě nedosáhl nejvyššího stupně, ale ve svém vzdělávání se dostal až k „havranům“, to znamená ke stupni pomáhání.

„Měl bys vědět,“ poučoval pozorně naslouchajícího Siddhártu, „že všechny stupně mají svůj název, podle něhož se mezi sebou poznáváme. Jako ,havran’ teď musím pomáhat nějakému bratrovi, aby postoupil dál na své cestě. Ty jsi byl ke mně přiveden, abych ti ulehčil břemeno, které na tebe naložil život. To se mi podařilo. Zbavil ses cárů párie a získal jsi poznatky, které tě mohou vést dál. Pros nejvyššího z bohů, jehož jméno nesmím vyslovit, aby ti také poslal duchovního vůdce. Když totiž najdeš smysl svého života, budeš smět působit k požehnání mnoha lidí.“

Rozloučili se velmi rychle. Siddhártu příliš omámilo to, co slyšel, než aby se mohl zeptat na všechno, co by se ještě rád dověděl. Poděkoval Sáriputtovi za jeho pomoc a naposled nakrmil hady, které si zamiloval. Pak se jejich cesty rozdělily.

„Jaké poznatky jsem získal?“ zamyslel se. „Vím, že život je utrpení. Toto utrpení ale na mě už nedoléhalo tak silně od té doby, co jsem začal pracovat a doprovázet Sáriputtu. Z toho vyplývá, že zahálka přispívá k utrpení – nebo je snad dokonce vyvolává? Ano, tak to musí být! Zahálka vzniká ze žádosti po radovánkách a rozkoši, ze sebelásky a pohodlnosti. Utrpení je tedy následek žádostivosti. Jestliže v sobě umrtvíme žádostivost, přemůžeme také utrpení. Je to správné? O tom se musím teprve přesvědčit.“

Radostně se vydal na svou osamělou cestu. Cosi v jeho nitru mu říkalo, že to, k čemu dospěl, je rozhodně cenné poznání.

Sáriputta mu dal trochu peněz, aby nemusel jít opět žebrat, než si najde jinou práci. Ta se brzy našla. Pomáhal všude, kde viděl, že je nutné pomoci. Protože měl dobrou vůli a neštítil se žádné práce, lidé jeho služby všude vítali. V žádné osadě se nezdržel dlouho, stále ho to hnalo vpřed.

Tak se také setkal na silnici s kupcem, který byl na cestách. Vezl mnoho zboží, zejména drahocenných látek, a právě se ocitl ve velké tísni. Jeho tažný vůl si zlámal nohu a museli ho utratit. Široko daleko se nenašel nikdo, kdo by mu mohl prodat jiného.

Siddhárta se nabídl, že mu pomůže dotáhnout vůz do nejbližší osady. Šlo to lépe, než si oba zpočátku mysleli.

Amuruddba, jak se kupec jmenoval, zjistil, že ochotný Siddhárta by byl vítaným společníkem. Přál si vědět, odkud a kam jde, a i když se kníže vyjádřil jen stručně, uspokojil ho natolik, že mu nabídl, aby u něho zůstal tak dlouho, než se mu naskytne jiná příležitost.

Siddhárta nabídku s radostí přijal. Toužil po práci a Amuruddba se mu líbil. Sejde se se snad se svými „pány“ vždy jen na silnici?

Z peněz, které dostal od Sáriputty, si koupil lepší oděv, a přeskočil tak celou kastu živnostníků. Vous si nechal už dávno oholit a tváře se mu začaly opět zakulacovat.

Působil dojmem statného kupce vzbuzujícího důvěru. Amuruddba si brzy všiml, že od té doby, co má u sebe společníka, mnohem víc prodává. Koupili si nového tahouna. Střídavě seděl jeden z nich na voze, zatímco druhý šel vedle něho, a cestou si vykládali.

Amuruddba na svých dlouhých cestách mnoho přemýšlel. I on se zabýval „smyslem života“. Dospěl však k naprosto jiným závěrům než jeho nový společník.

„Věřím,“ vyjádřil svůj názor, „že jsme vyšli z duše světa a že se tam musíme zase vrátit. Protože ale duše světa je souhrnem všeho dobra, musí být naší jedinou snahou stát se nanejvýš dokonalými. Podle mě je proto účelem života se co nejvíc zdokonalit. Je mi jasné, že k tomu nestačí jediný život, a proto věřím ve stěhování duší.“

To bylo pro Siddhártu opět něco nového, zatím však nevěděl, co s tím. Zaměřil své úvahy dál směrem, kterým se dostal ke svému poznání, a přišel na to, že když se má zamezit utrpení, je nutné potlačit žádosti.

Amuruddba se chce stát dokonalým, aby se mohl vrátit do východiska života. Kdyby měl pravdu, že veškerý život tryská z duše světa, pak by jeho poznání bylo o mnoho stupňů vyšší než poznání jeho, Siddhárty. Ano, kdyby měl skutečně pravdu! Kdo mu to ale zaručí?

Siddhárta se začal pomalu vžívat do kupcových myšlenek, když vtom se už zase rozloučili. Amuruddba se vrátil do svého rodného města, aby nakoupil nové zboží. Jeho mladší bratr zatím dorostl a projevil ochotu doprovázet ho na jeho dalekých cestách. Siddhárta byl přebytečný. Oba muži si přes všechny rozdíly dobře rozuměli, takže jim bylo líto, že se rozcházejí.

U Siddhárty však lítost netrvala dlouho. Byl přesvědčen, že se mu naskytne opět něco nového.

„Nemusím dělat nic jiného, než se vydat na putování po silnici,“ řekl si, „a vždycky tam najdu nového pána. A každý z nich mi pomůže dostat se o kousek dál.“

Od chvíle, kdy ztratil své štěstí, uplynuly více než dva roky. Často toužebně vzpomínal na Máju a na syny, ale nade vším ostatním z jeho dřívějšího života ležel jakoby závoj zapomnění. Už by se nevrátil, kdyby se mu k tomu naskytla příležitost.

„Kam se podělo mé utrpení?“ řekl si sám pro sebe.

„Zmizelo v činném životě a pohybu. Nemám už čas zabývat se chmurnými myšlenkami,“ uvědomil si a z tohoto poznatku vyvozoval podle svého zvyku nové závěry.

Už několik dní putoval sám a stále napjatěji očekával, co mu osud přinese a jaký bude nový společník, který mu bude určen.

Náhle užasl sám nad sebou.

„Takže věřím, že mně můj společník bude přiveden? Pak musím také přiznat, že mám duchovního vůdce, o kterém mluvil Sáriputta. Zdá se mi, že procházím nejrůznějšími změnami, a přitom vůbec nic nepozoruji!“

Zamyšleně šel dál, až ho z jeho snění vytrhlo hlasité volání. Zvedl oči a zahlédl bráhmana, jak se sklání nad mužem ležícím u silnice.

„Jestliže jsi takový, jakým se mi jevíš,“ zavolal na něho bráhman, „pojď a pomoz mi! Tady je člověk, který nás potřebuje.“

Siddhárta přistoupil blíž a spatřil muže v zuboženém stavu. Krvácel z mnoha ran a šaty na něm visely samý cár. Byl v bezvědomí, a proto jim nemohl povědět, co se mu přihodilo.

Bráhman mu se Siddhártovou pomocí obvázal rány. Potom pomocníka vyzval, aby pospíchal do nejbližší osady a obstaral tam pro zraněného muže povoz. Siddhárta se s radostí vydal na cestu a pomyslel si:

„Pokud má být tento bráhman mým novým pánem, budu na tom dobře. Zdá se, že je to moudrý a ušlechtilý člověk.“

Zraněný muž se neprobral z bezvědomí, ani když ho naložili na vůz tažený voly a opatrně odvezli do městečka vzdáleného několik mil. Tam ho svěřili do péče kněze. Bráhman mu dal několik pokynů a pak se obrátil na Siddhártu s dotazem, kam má namířeno.

„Hledám zaměstnání,“ informoval ho bleskurychle Siddhárta. „Pokud mě můžeš potřebovat, šel bych nejraději s tebou.“

„Podle šatů bych odhadoval, že jsi kupec,“ prohlásil bráhman, který se jmenoval Maggalana. „Podle řeči ale pocházíš z vyšší kasty. Umíš číst a psát?“

Siddhárta přikývl.

„V tom případě tě rád přijmu za společníka a žáka,“ souhlasil Maggalana. „Můžeš jít se mnou a pomáhat mi jako dnes. Zaopatření ti mohu poskytnout, ale sotva ti budu moci dát víc.“

„Jsem spokojen,“ uvítal Siddhárta s radostí jeho nabídku.

Znovu se dostal o kus dál, zevně i niterně, opět našel svého mistra na silnici.

Tentokrát ho čekalo namáhavé pěší putování. Cestou se však věnovali vážným rozmluvám. Užaslému Siddhártovi otevřely celý svět bráhmanské víry.

Bylo mu jednatřicet let a předtím žil uprostřed svého národa, jemuž byla tato víra svatá. A on o ní nevěděl zhola nic! Když se měl jako chlapec učit, vzpouzel se a učení svého starého kněžského učitele vychytrale kritizoval a projevoval o něm pochybnosti.

Jeho žena Mája si uchovala dětskou víru po celou dobu, co ji znal. Dával si pozor, aby ji o tuto víru nepřipravil, ale potají se jí posmíval. Ach, jak byl pošetilý! Jak byl bláhový!

Maggalana ho naučil chápat, že Amuruddba měl se svou vírou v duši světa pravdu. Sám ovšem tuto duši nazýval Brahma.

Poučil ho, že Brahma, Šiva a Višnu tvoří trojici, která v sobě zahrnuje všechno, co pomáhá lidem ke spáse. Níž pod touto trojicí jsou ještě jiní bohové a Siddhárta je později také pozná. Hlavní je, aby měl jasnou představu o trojici nejvyšších bohů.

Brahma stojí na vrcholku trojúhelníku. Vdechuje všemu živému vlastní dech, oživuje všechno a řídí to. Brahma je dobrota a láska, ze které pramení všechna dobrá hnutí lidí.

Pod ním, ale nerozlučně s ním spjatí, jsou Šiva a Višnu. Šiva je dárce radosti a uskutečňuje Brahmovy myšlenky. Višnu je naproti tomu ničitel všeho nepřátelského, co se chce stavět proti božské trojici.

Tato trojice je vzájemně tak pevně spjatá, že ani moudrý Maggalana často nedokáže rozeznat, který z bohů právě působí. Co Brahma začne, v tom Šiva pokračuje a Višnu to brání.

Jejich opakem je Mára, zlý princip, pokušitel lidí. To on rozněcuje zlé žádosti, štve lidi navzájem proti sobě, ničí mír a štěstí, vyvolává války, nesváry a zkázu, rozsévá násilnou smrt.

Siddhárta přijímal učení bdělými smysly. Nechápal, jak mohl pochybovat o božství a jak mohl označovat Brahmu pouze za pojem. Vyrůstal v něm nový život. Oblažoval ho a dával mu novou sílu a jistotu, že jeho bytí na zemi má účel a cíl.

Také o tom mluvil s Maggalanou.

„Každý život má účel a cíl,“ pronesl mistr vážně. „Věřím ale, že tvůj život má vyšší smysl než u většiny jiných lidí. Nechtěl bys mi vyprávět příběh svého života?“

Siddhárta, který o tom do této doby před každým mlčel, souhlasil. Bylo to zvláštní: zatímco prostými slovy vyprávěl o svém životě od dětství, měl dojem, že všechny události získávají nový, důležitý smysl. To, co Sáriputta nazýval „vedením“, probíhalo celým jeho životem jako červená nit.

Když skončil, mlčel delší dobu i Maggalana. Pak vstal, položil pravou ruku na Siddhártovu hlavu a požehnal mu.

„Brahma má s tebou v úmyslu něco obdivuhodného,“ prohlásil slavnostně. „Zřejmě patříš k jeho miláčkům. Byla by chyba, kdybys svá nejlepší léta promarnil na silnicích. Máme mnoho dobrých škol a nejvýznamnější z nich je na jihu naší země. Zavedu tě tam, aby ses naučil všemu, čemu tě kněží mohou naučit. Možná se sám staneš knězem, možná jsi určen k něčemu jinému. To nevím. Ale ať je tomu jakkoliv, musíš se ještě hodně učit a času není nazbyt.“

Siddhárta s tím souhlasil a na školu se docela těšil. Prošel téměř všemi kastami, přičemž začal v nejnižší kastě. Scházela už jen kasta válečníků, k níž kdysi patřil. Jaká to byla neobyčejná cesta!

Maggalana pobízel ke spěchu. Najal slona, který měl na svých širokých zádech pohodlné sedlo podobné nosítkům. Vpředu na krku velkého zvířete seděl Ind a řídil je. Oba cestující se nemuseli o nic starat a mohli nerušeně mluvit o všem, co je právě napadlo.

Siddhárta toužil zjistit ještě něco o ostatních bozích, aby nebyl ve škole tak nevědomý. Maggalana s úsměvem splnil jeho prosbu. Dobře věděl, že ho k ní nevedla ani tak zbožnost, jako spíše ctižádost.

Začal strážcem světů, který má za úkol bdít nad tím, aby byly všechny Brahmovy příkazy správně provedeny a aby se kolo, které řídí všechna souhvězdí, vždy otáčelo správně. Tento bůh se jmenuje Lókapála. Lidem se nikdy nezjevuje, protože mu na to nezbývá čas.

„Cožpak je možné spatřit tři nejvyšší bohy?“ podivil se Siddhárta.

„Obyčejní smrtelníci je nevidí. Ale mezi mudrci se najdou takoví, kteří mají zvláštní vnitřní zrak. Ti smí vidět bohy, aby o nich mohli vyprávět lidem.“

„Kdo je to Indra?“ vyzvídal Siddhárta a jako na omluvu dodal: „Moje žena o něm často mluvila.“

„Právě jsem ti o něm chtěl povědět,“ přiznal Maggalana. „My na jihu mu říkáme Šakra, Mocný. Vede vojáky. To on posiluje jejich paže, když se pro spravedlivou věc chopí zbraně. Dodává také vnitřně bojujícím lidem sílu a odvahu, aby zvítězili nad zlými žádostmi a našli opět pravou cestu, jestliže vlivem Márova vábení zabloudili a dostali se na nesprávnou cestu.“

ČÍM VÍCE se blížili ke svému cíli, tím více se krajina měnila. Rostly tady jiné stromy, ovoce bylo větší a květiny pestřejší.

Zdálo se, že i lidé jsou jiní. Zatímco na severu měli plnější postavy, zde byli menší a jakoby vysušení. Vzduch byl těžký, slunce palčivě žhnulo. Zato v noci často vanul osvěžující vánek přinášející občerstvení.

Maggalana Siddhártovi vysvětlil, že je to vítr vanoucí od moře. Moře! Siddhárta je ještě neviděl, ale už o něm slyšel. Je prý nádherné se svými hučícími vlnami narážejícími na břeh a je také mnohem větší než posvátná řeka Ganga.

I stavby tady vypadaly úplně jinak než v jeho rodném kraji. Vzdušné chrámy se podobaly domům urozených lidí, ale zdálo se, že těch se zde vyskytuje velmi málo. Chýše chudšího obyvatelstva naproti tomu vypadaly jako hliněné kopečky navršené bez ladu a skladu jeden vedle druhého. Neměly okna, pouze otvory, jimiž bylo možné protáhnout se dovnitř, zakryté rohoží nebo řídkou tkaninou. Nikde však nebylo vidět otvory pro odvádění kouře z krbu.

Siddhárta se nad tím zamyslel, nenašel ale vysvětlení. Proto se obrátil na Maggalanu.

„Vždyť se musí v kouři udusit, nízkým zakrytým vchodem se téměř žádný kouř nedostane ven,“ dělal si starosti. „U nás máme odvody kouře o možná nejvýš.“

„Tomu věřím, protože musíte ve svých obydlích rozdělávat oheň,“ souhlasil bráhman. „Naši lidé vaří venku. Když se podíváš pozorněji, zjistíš, že vedle každé chýše narovnali kameny sloužící jako ohniště. Většinou se ale u nás nevaří vůbec. Mléko pijeme nesvařené, ovoce jíme syrové a pouze čas od času pečeme chléb.“

„Proč si vaši lidé nepostaví pořádné domy?“ vyzvídal Siddhárta, který bedlivě zkoumal okolí.

„Na bydlení v kamenných nebo dřevěných domech je zde příliš horko. V místnosti, která se stejně používá jen na noc nebo v období dešťů, se udržuje nízká teplota díky zemi. Chýše uhnětené z hlíny nejsou známkou chudoby, protože mnoho rodin jich má víc. Vzhledem k velkým vedrům se společnému bydlení vyhýbáme a stavíme raději víc chýší vedle sebe.

Divíš se také, proč tyto domy nejsou vůbec zdobené? Možná se i to dá odůvodnit velkým parnem. Obydlí nás tolik netěší, protože nám slouží pouze v nouzi. Většinu času trávíme v přírodě pod stinnými stromy.

Naše touha po ozdobách a radost z krásy je patrná na výzdobě chrámů. Až uvidíš naše svatyně, nebudeš si už myslet, že našim lidem chybí smysl pro krásu.“

Cestovali už hodně dlouho. Siddhárta úplně ztratil ponětí o času. Myslel si, že jsou na cestě několik týdnů.

Náhle se napravo od nich znovu vynořily vysoké hory porostlé bujnou zelenou vegetací. Scházela jim ale divoká nádhera Himálaje pokrytého sněhem. Oba k nim zamířili a dorazili tam na několik dní.

Předtím ale vyměnili trpělivého slona za chundelaté mezky a Indovi dali pokyn, aby se svým slonem počkal, až se Maggalana vrátí. Bráhman měl v úmyslu dovést Siddhártu na místo a pak se vydat zase na sever.

„Vezmeme si nějakého Inda jako průvodce?“ zajímalo Siddhártu. Maggalana ho však informoval:

„V tomto kraji nežijí Indové. Domorodci se jmenují Drávidové. Mají tmavou pleť, menší postavu a bujné vlasy. |Během posledních dní jsi je už několikrát udiveně sledoval. Mají své vlastní náboženství, jsou ale dětsky povolní a mírní. I když vzhledem k nesmírnému horku neradi pracují, jsou přesto nesmírně úslužní a vždy jsou ochotní pomoci.“

Siddhárta by se rád dověděl, v jaké bohy věří. Maggalana ho vlídně poučil:

„Zůstávají zatím ve stavu dětství a tomu odpovídá i jejich víra. Čím výš se některý národ vyvine, tím výš jsou i jeho bohové, protože je bezděčně hledá nad sebou. Jestliže je ale některý kmen vyvinutý ještě tak málo jako naši Drávidové, nachází jen bytosti, které jsou v jeho těsné blízkosti, v samotné přírodě. Ty pak vzývá jako bohy.

Drávidové jsou těsně spjatí s bytostmi, které oživují květiny a stromy, vodní toky, vítr a oheň. Jsou to jejich přátelé, pomocníci, učitelé a vůdci. Jako dík za všechno, co od nich přijímají, jim přinášejí oběti a vzývají je. Jsou při tom šťastní a věřím, že ani sám Brahma si nepřeje nic jiného, než aby si svou blaženost uchovali až do doby, kdy dokážou pochopit něco jiného. Teprve pak bude čas, aby poznali skutečné bohy.“

Siddhárta sice naslouchal, ale ve svých myšlenkách se pozastavil u jedné věty:

„Čím výš se některý národ vyvine, tím výš stojí jeho bohové. Ó, jaký je to výhled do budoucnosti!“

„Myslíš, Maggalano, že když se budeme dál vyvíjet, podaří se i nám najít ještě vyšší bohy?“

„To nevím, Siddhárto, i když jsem už o tom sám také přemýšlel. Doufám a věřím, že se i naše národy budou vyvíjet a vystupovat na stále vyšší úroveň. Jak vysoko však půjde tento vývoj a jestli bude stačit k tomu, abychom už vůbec nemuseli přicházet na zemi jako národ, ale abychom směli žít dál na onom světě, nebo jestli budeme pozemsky postupovat po stupních ještě dál, to nedokážu předvídat. A ještě méně mohu říci, jaká víra bude odpovídat tomuto vývoji.

Zdá se mi, že Brahma je nejvyšší a nedokonalejší a nemůže ho už nic překonat. Ale možná tomu tak není, možná je nad ním ještě někdo vyšší, k němuž dospějeme teprve později. Nemělo by nám stačit, abychom poznávali bohy, které smíme pochopit, a ze všech sil jim sloužili a následovali je?“

Siddhárta se s tím chtěl spokojit, ale tato otázka ho již neopustila po celý život.

NEVZHLEDNÁ, ale užitečná zvířata stoupala stále výš a výš. Pěšinka byla úzká, plná kamení, a co horšího, představovala opravdové rejdiště velkých hadů. Když se taková kobra znenadání mihla někde za kamenem nebo sklouzla ze stromu dolů, mezci uskočili i s nákladem prudce stranou a ohrožovali tak život jezdců.

Zvířata se chvěla tak silně, že je žádná domluva nepřiměla, aby pokračovala v cestě, dokud plaz nezmizel z dohledu. Maggalana vykládal, že nespočet lidí už padl za oběť uštknutí těchto jedovatých hadů, protože jejich jed je smrtelný.

Siddhárta zřetelně rozeznával zajímavé kresby na plochých hlavičkách. Právě tak vypadali nejsilnější hadi, s nimiž se seznámil u Sáriputty. Ani na okamžik se nezachvěl strachem, naopak měl chuť pokusit se získat si přátelství hadů žijících volně v přírodě.

Nezmínil se Maggalanovi o svém záměru, ale sesedl, šel před mezky a pozorně se rozhlížel na všechny strany.

Náhle zahlédl velikánskou kobru, jak leží svinutá u cesty. Měl dojem, že spí a tráví potravu. Nebyla proto nebezpečná, i kdyby měla nepřátelské úmysly. Siddhárta pomalu přistoupil blíž a s očima upřenýma na ni si tiše pohvizdoval.

Had zvedl trojhrannou hlavičku. Zdálo se, že naslouchá. Zatímco mezci stáli bez hnutí, Maggalana napůl s hrůzou, napůl s obdivem přihlížel Siddhártovu jednání.

Siddhárta polohlasně promlouval k hadovi zvláštními slovy. Vypadalo to, že mu vlídně domlouvá. Had s nádhernou kresbou na kůži se pomalu rozvinul a zvolna se odplazil do křoví vedle pěšinky.

Siddhártovu duši naplnil cit nevýslovného štěstí, který nebyl schopen vyjádřit slovy. Nebylo to ješitné sebevědomí ani myšlenka, že může ovládat tvory, spíš to bylo cítění sepětí s přírodou, které způsobovalo, že byl tak šťastný.

Podobná událost se opakovala ještě třikrát. Siddhárta promlouval k hadům, prosil je, aby neuškodili lidem a zvířatům, protože by se rádi dostali nahoru, a hadi se podřídili jeho vůli. Dokonce ještě víc: Siddhárta náhle věděl, že může opět nasednout na mezka a že už ani jeden had jim nezkříží cestu.

Když to sdělil svému učiteli, Maggalana se na něho bez hlesu podíval. Drávid, který je doprovázel, přistoupil k němu a políbil lem jeho roucha. V jeho dětských tazích byl patrný takový výraz nadšení, že měl nehezký obličej úplně zjasněný.

Konečně se před nimi vynořily špičky bílých věží, vysoké kupole a ploché střechy. Je to město?

Maggalana na ně ukázal prstem a řekl: „Utakamand.“ V tomto slově se zachvívaly radost a hrdost. I když Siddhárta toto jméno ještě neslyšel, podle toho poznal, že dorazili k cíli.

Škola se malebně rozprostírala na náhorní rovině ukrytá mezi skalami. Bílé zdi budov ozařovalo sluneční světlo, takže se třpytily a oslňovaly zrak.

Horský potůček proudil se zurčením dolů do údolí, rozbíhal se v nespočet vodopádů a rozstřikoval kolem sebe zářivé kapky vody. Bylo to pohádkově krásné. Kde se sluneční paprsky dotkly kapek, tam hrály nejkrásnějšími duhovými barvami.

Nade vším se vznášela jemná mlha a Siddhártovi se zdálo, že se z ní vynořují něžné bílé postavy a že v zurčení vody slyší jemné, velmi lahodné zvuky. Celé jeho nitro naplňovaly vroucí zbožnost a velebení. Koho uctívá, to ale nevěděl.

Pokračovali v cestě a brzy se před nimi objevila velká brána krajní budovy. Projeli jí a dostali se na rozlehlý dvůr. Předali svá zvířata do opatrování několika sluhům, očividně Drávidům, a vstoupili do jedné ze světlých budov.

Siddhárta žasl: to že je škola? Jeho vlastní palác nebyl nádherněji vybavený a vyzdobený! Barevné rohože, koberce a gobelíny, kam oko pohlédlo!

Na sloupech z tmavého, téměř černého dřeva se skvěly zlaté a bronzové sošky bohů. Vedle každého z těchto uměleckých děl stály dvě bronzové vázy s pestrými květinami.

Prošli několika komnatami. Všechny měly podobnou výzdobu. Konečně se ocitli v komnatě nejvyššího bráhmana, který se právě – obklopen svými žáky – skláněl nad rukopisy. Bělovlasý, důstojný muž Maggalanu přátelsky pozdravil, a když uslyšel, že Siddhárta přichází jako žák, několikrát se na něho pronikavě zadíval. Pak prohodil:

„Žák nám byl ohlášen. Ty, Maggalano, jsi ho měl přivést. Až potud se to shoduje. Ale má jiné jméno.“

Po delším mlčení se jeho obličej náhle rozjasnil. Živě se zajímal:

„Pověz, Siddhárto, nemáš snad ještě jiné jméno?“

„Říkají mi také Gautama,“ přiznal Siddhárta, který na toto další jméno svého rodu už téměř zapomněl.

Bráhman k němu přistoupil s radostným pohnutím.

„Pak jsi přece ten, kdo nám byl zaslíben! Budeme tě rádi vyučovat a pomůžeme, aby ses připravil na svůj úkol zde na zemi. Kéž nám Brahma milostivě pomůže, abychom tě učili podle jeho vůle!“

Stačilo několik dní, aby se Siddhárta – teď se nazýval Gautama – plně přizpůsobil obci, která ho přijala do svého středu. Maggalana mohl svého chráněnce klidně opustit a vydat se na zpáteční cestu na chladnější sever.

Život ve škole, i když byl přizpůsoben potřebám žáků, podléhal přísným pravidlům. Vstávalo se velmi brzy. První sluneční paprsky musely obyvatele zastihnout již ustrojené a na modlitbách.

Tato ranní pobožnost se konala v jedné síni s kupolovitou střechou, určené pouze k tomuto účelu, a skládala se z několika modliteb. Jeden z bráhmanů hlasitě vzýval Brahmu a děkoval mu za ochranu po dobu spánku. Pak přítomní lidé zvolna sborově pronesli, a bylo zřejmé, že jsou dobře secvičení:

„Brahmo, zdroji všeho dobra, děkujeme ti! Přispěj k tomu, aby se náš dík proměnil v radostný čin. Tak bude mít cenu.“

Potom bráhman prosil o pomoc a sílu pro denní úkoly. Ostatní sborově prosili:

„Šivo, dobroději, který provádíš Brahmovy myšlenky, daruj nám sílu, abychom i my jednali podle jeho vůle.

Višnu, ničiteli všeho zlého, umlč v nás každé zlé hnutí!“

Nakonec dal bráhman žákům zvláštní pokyny pro den, nebo je upozornil na nebezpečí, většinou duchovního rázu, která hrozí jednotlivcům nebo celému kolektivu.

Z „ranní síně“ vyšli žáci ve spořádaném průvodu na terasu. Drávidové tam přinesli snídani a žáci ji spořádali za smíchu a žertování.

I když při snídani neustále panovala radostná nálada, netrpěli tady příliš hlasitou mluvu ani bujný smích. Jestliže se některý nováček projevoval příliš hlasitě, jeho sousedé ho na to vlídně upozornili. Když se neřídil jejich pokyny, nejvyšší bráhman k němu vyslal sluhu s výzvou, aby se posadil k jeho stolu.

Po snídani se několik hodin vyučovalo v různých učebnách. Kolem vyučujícího bráhmana se vždy shromáždila skupinka žáků a bráhman jim předával své vědění.

Gautama si brzy všiml, že při ranním vyučování si může každý zvolit učitele, zatímco večerní vyučování se řídí pevnými pravidly.

Jakmile nastalo příliš velké parno, rozezněl se gong a oznámil konec ranního vyučování. Žáci i učitelé zamířili do vzdušných ložnic chráněných před slunečními paprsky bílými plátny, lehli si na odpočívadla a četli, rozmlouvali spolu nebo dřímali – podle přání a libosti.

Drávidové neustále pohybovali vějíři připevněnými na stropě a ochlazovali tak vzduch. Jiní vydatně kropili podlahu vodou nabíranou ze zurčícího chladného horského potoka. Přesto často bývalo takové horko, že na učení nebylo ani pomyšlení.

Před polednem přinášeli sluhové koše s ovocem a nabízeli je odpočívajícím žákům i bráhmanům.

Teprve když vysoké hory zadržely sluneční paprsky, rozezněly se opět údery gongu a zvaly ke koupeli ve velkých nádržích. Vodu odebírali v horském potoce, v nádržích se ale díky slunečnímu teplu dostatečně ohřála, takže neškodila. Koupele pod širým nebem, prováděné i v období dešťů, byly největším osvěžením během dne.

Po lázni se v prostorné síni podával vydatný oběd. Zábava už byla méně živá než během chladného jitra.

Po obědě se žáci scházeli na volném prostranství k různým hrám, nejoblíbenější byl běh. Potom se všichni dali do práce. Bráhmani přednášeli a žáci přednášky rozebírali, vykládali, případně vyjadřovali své námitky. Jiní žáci pak museli převzít obhajobu. Ve všem byl patrný radostný, svěží tón.

Bráhmani, kteří stářím a moudrostí převyšovali žáky, si nepřáli nic jiného, než aby byli jejich staršími bratry a dobrými kamarády, jež touží pomáhat mladším vzhůru. To celému životu ve škole dodávalo zvláštní charakter.

Přes veškerou veselost nebylo možné ani na chvíli zapomenout, že zde žijí proto, aby našli cestu, po které má kráčet lidská duše. Každý musel najít vlastní cestu, nesměl přestat, dokud nebyl přesvědčen, že ji jasně poznává. Teprve pak mohl jít společně s těmi, kdo se ubírali stejným směrem.

Kdo šel osamoceně, tomu se neobdivovali ani jím neopovrhovali. Prostě vzali na vědomí, že jeho cesta musí ze začátku vést samotou. Jenom ten, kdo cestu nenašel, protože ji nechtěl hledat, nenápadně zmizel z jejich společnosti.

Gautama se tomuto novému životu otevřel s velkým nadšením. Přestal se ptát, jaký smysl a cíl má jeho bytí. Spokojil se se současným stavem a byl šťastný jako nikdy předtím.

Jednoho dne si ho zavolal nejvyšší bráhman a přál si vědět, čemu se zatím naučil. Gautama radostně vypočítával vědomosti, které získal, a zmínil se i o tom, co se mu ještě zdá nejasné.

Bráhman zavrtěl hlavou.

„Gautamo, nebyl jsi k nám přiveden proto, abys zde získával pozemské vědomosti. Brahma s tebou má v úmyslu něco jiného. Vidím už, že tvé učení musím vzít sám do rukou. Zítřkem počínaje se vždy odloučíš od svých druhů a zajdeš za mnou.“

Gautama se trochu zmatený vrátil k ostatním žákům. Nikdo se nezajímal o to, proč si ho nejvyšší bráhman pozval k rozhovoru. Když mezi nimi druhý den ráno chyběl, nejdřív nastalo zděšení, protože se někteří z nich obávali, že školu opustil. Zamilovali si veselého a chytrého společníka a jen neradi by ho postrádali.

Zvláště Ánanda, jeden z nejstarších žáků, přilnul ke Gautamovi opravdovou láskou. Proto také nepřestal, dokud nevypátral příčinu jeho nepřítomnosti.

Oznámil to pak ostatním a všech se zmocnil velký údiv. Ještě se nestalo, aby zde některého žáka vyučovali samostatně, a navíc aby aby jeho výuku převzal nejvyšší bráhman. Gautama je pravděpodobně miláček bohů.

Při hrách se všichni předstihovali, aby mu ukázali, jaký k němu mají kladný vztah.

Gautama se však společných her účastnil už jen velmi málo. Od té doby, co ho vyučoval nejvyšší bráhman, se změnil. Už dřív býval hloubal a to, co mu sdělili ostatní lidé, nepřijímal tak prostě, jak to bylo řečeno, ale kroutil a obracel to tak dlouho, až to viděl ze všech stran.

Teď mu ale starý bráhman ukázal něco úplně jiného: Na různých událostech a příkladech mu dokazoval existenci Brahmových zákonů, které slouží k výstavbě a udržování vesmíru, a pobízel ho, aby přemýšlel o tom, jak by se jim mohl přizpůsobit.

Díky tomu se mu jeho vlastní život začal jevit v úplně jiném světle. Stařec se ho zeptal, jestli už chápe, proč musel klesnout z nejvyšší kasty až do nejnižší kasty, aby se pak opět zvolna vypracovával nahoru.

Gautama odpověděl podle pravdy, že význam toho zatím zcela nepochopil. Ale myslí si, že měl všechny kasty poznat z vlastní zkušenosti.

Bráhman zavrtěl hlavou.

„V tom případě jsi ještě daleko od cíle,“ vyslovil se laskavě. „Za několik měsíců budu chtít znát opět tvůj názor.“

Mezitím vyučoval žáka neúnavně dál. Dovolil mu účastnit se řešení problémů vyskytujících se často při výchově mladších mužů. Když se jednalo o čistě pozemské věci, Gautama si ihned utvořil správný úsudek a dal dobrou radu, jestliže se ale jednalo o něco hlubšího, selhal.

Jeho selhání bylo možné vysvětlit jen tím, že neustále hledá a přemítá o božství. Často už byl blízko tomu, aby uznal, že je nad ním Bůh – ať už se jmenuje jakkoliv –, který všechno řídí a vede, a dokonce aby ho vzýval a děkoval mu. Vždy ho ale z této cesty něco zahnalo.

Starý bráhman však neztrácel trpělivost. Nedomlouval mu, ale byl pro něho ve své víře vzorem a pevně doufal, že se jí žák přece jednou otevře.

Tak uplynuly krásné, tiché měsíce. Jednoho dne se bráhman opět obrátil na svého žáka s dotazem, co bylo příčinou jeho náhlého pádu.

Žák zdráhavě přiznal:

„Otče, myslím, že jsem se musel mnohému naučit: pokoře, ochotě pomáhat, požehnání, které spočívá v práci, i štěstí pramenícímu ze spojení s ostatními tvory. Věřím, že všemu tomu jsem se musel naučit na své namáhavé cestě od svých ,pánů’.“

„Milý synu, zdá se mi, že už začínáš prohlédat,“ usmál se mudrc. „Za několik měsíců probereme znovu toto téma.“

Když se ostatní věnovali hrám, Gautama se často procházel v blízkosti hřiště podobně jako všichni, kdo se nechtěli her zúčastnit.

Jednou pozdě odpoledne za zvlášť parného dne ho z hlubokého zamyšlení vyrušil hlasitý křik. Zvedl oči a zjistil, že hráči utíkají v největším spěchu na opačnou stranu hřiště. Proč asi?

Rychle zamířil bez ohledu na poděšené výkřiky žáků na opuštěné hřiště a spatřil před sebou velkého podrážděného hada. Byla to kobra s neobyčejně pěknou kresbou na kůži.

Napřímila se, vztekle syčela a vyšlehovala po něm jazýčkem. Gautama se na ni ale upřeně zahleděl a začal tiše pískat. Pobouřená kobra se okamžitě uklidnila. Pískání bylo stále hlasitější a přešlo do nápěvu se zřetelným rytmem.

Hořejší část hadova těla se začala zvolna kolébat sem a tam, jak to dělávají tancující hadi.

Žáci přihlíželi jako okouzlení a nikdo z nich se neodvážil ani pohnout. Gautamovu duši opět naplnilo velké štěstí ze sepětí se všemi tvory. Postupně přestal pískat a tiše, láskyplně promlouval k jedovatému hadovi.

Kobra klesla dolů a připlazila se blíž k němu. Pak se v širokém oblouku obrátila a odplazila se do lesního houští, odkud se sem dostala.

Velký jásot, který se na hřišti vzápětí rozlehl, byl mnohem intenzivnější než dřívější výkřiky strachu a přivolal bráhmany. Marně vyzývali žáky ke klidu, ani ti nejrozvážnější nedokázali vyjádřit jiným způsobem úlevu a radost z tohoto zázraku.

Jednoho z mladších bráhmanů zajímalo:

„Gautamo, když jsi měl zvíře ve své moci, proč jsi mu dovolil, aby se zase odplazilo? Proč jsi je neusmrtil?“

„Usmrtit zvíře, jehož přátelství jsem si právě získal?“ zvolal pobouřený Gautama. „Ten had se sem už nikdy nevrátí, slíbil mi to.“

Vzrušení se vystupňovalo.

„Ještě jsme neslyšeli hada mluvit!“ volali někteří žáci, zatímco jiní chtěli vědět: „Co had říkal?“

Gautama pokrčil rameny, opustil hřiště a přenechal patřičné vysvětlení bráhmanům. Když ale viděl, jaký rozruch vyvolala tato událost, která byla z jeho pohledu zcela prostá, jeho radost trochu ochabla.

Jakmile večer vstoupil do komnaty nejvyššího bráhmana a promluvil s ním několik slov, poznal, že mu tato událost nepřipadá ani mimořádná, ani tajuplná. V mysli se zabýval něčím jiným.

„Gautamo,“ poznamenal zamyšleně, „pověz mi, jak je možné, že vyciťuješ do takové míry sepětí se všemi tvory, a přitom nedokážeš poznat jejich Stvořitele?“

„Sám nevím, otče,“ povzdechl si Gautama. „Dej mi čas. Nic si nepřeji toužebněji, než dosáhnout tohoto cíle.“

„Možná tě tomu naučí tito tvorové,“ vyjádřil svou naději starý bráhman.

Tato cesta se Gautamovi zalíbila. Začal rozmlouvat s ptáky, kteří k němu přilétali, když procházel sám zahradou nebo lesem. Byl zvědav, zda mohou vidět bohy, nebo jestli bohové vůbec jsou. A měl dojem, jak mu ptáci radí:

„Rozhlédni se kolem sebe, stojí vedle tebe.“

Ale ať se díval, jak se díval, neviděl je.

Na jedné ze svých osamělých vycházek našel raněnou tygřici. Ležela v houštině, kam vedla její krvavá stopa, a žalostně kňučela. Mňoukala jako obrovská kočka.

Gautama si ale myslel, že jejímu nářku rozumí. Netýkal se jejích hlubokých ran, ale mláďat, která zůstala opuštěná v jeskyni a bez ní by musela zahynout hladem.

„Ó, dobrá matko,“ slíbil Gautama vlídně tygřici, „počkej chvilku, poohlédnu se po tvých dětech.“

Velké zvíře tlouklo ocasem o zem, jako by mu tím chtělo projevit svůj dík a radost. Gautama se vydal do lesa a nechal se vést šeptajícími hlásky: „Tudy musíš jít.“ – „Podívej, vydej se po této stezce.“

Sledoval neviditelné průvodce a zanedlouho se dostal k tygří jeskyni, kde dováděli dva malí roztomilí tygříci. Vlídně k nim promluvil a vzal jednoho z nich do náruče.

Snažil se k němu vyskočit i druhý prskající tygřík, Gautama ho však utěšil, že se co nevidět vrátí. Vtom zaslechl šeptající hlásky, jak domlouvají tygříkovi, a ten se nakonec úplně uklidnil.

Když stará tygřice viděla u sebe dvě pijící kočičky, mluvila radost z jejích očí tak zřetelně, že se Gautama nemohl od ní odtrhnout. Jakmile se malí tygříci nasytili, přinesl vodu a vymyl a obvázal jí rány. Pak jí donesl maso, které si vyprosil ve školní kuchyni.

Několik dní pečoval o tygřici a její mláďata, byli k sobě stále důvěrnější. Jednoho dne zastihl u svých chráněnců nádherného vzrostlého tygra. Při Gautamově příchodu vyskočil a hlasitě zařval, ale tygřice ho uklidnila. Maličcí tygříci vesele poskakovali kolem Gautamy, takže ho starý tygr nechal na pokoji. Příští den zmizel s celou rodinou.

Gautama se snažil rozluštit záhadu šeptajících hlásků. Posadil se do stínu velkého stromu a tiše pronesl:

„Kdo jste, vy maličké bytosti, které mi poskytujete podporu, kdykoliv pomáhám zvířatům? Jste také tvorové?“

V té chvíli uslyšel tichý smích a zdálo se mu, že mu někdo něžně hladí ruku. Nic neviděl, zato slyšel tenký hlásek, jak mu horlivě vykládá:

„Ty velký, bláhový člověče. Myslíš si, kolik toho víš, a neznáš ani přírodu, která tě obklopuje. My jsme strážci všech bytostí. Neexistuje zvíře, ať je velké nebo malé, které bychom neopatrovali, není bylinka ani kamínek, o který bychom nepečovali. Jsme služebníky bohů. Víc sami nevíme.“

„Povězte mi, maličcí, kdo vás stvořil?“ zatoužil dovědět se Gautama, v jehož duši se probouzela láska k nim.

„Byli jsme tady ještě dřív než člověk. Možná nás stvořili bohové, možná jsme se ocitli na světě současně s bohy. Nevíme to a ani se to nesnažíme zjistit. Sloužíme jim a chráníme všechny tvory.“

„Proč vás nemohu vidět?“ zkoumal dál naléhavě Gautama.

„To nevíme, člověče. Otevři oči, a pak nás uvidíš. Jestliže je nemůžeš otevřít vlastní silou, popros Višnua, aby v tobě zničil všechno, co ti v tom brání.“

„Jak jste chytří!“ zvolal obdivně Gautama. Znovu zaslechl smích.

„Nejsi chytrý, alespoň zatím ještě ne,“ zašeptal hlásek, „ale jsi dobrý a to je lepší, než být chytrý. Máš rád zvířata. Pomohl jsi tygřici Maině a nebojíš se hadů. Proto ti pomáháme. Jen nás zavolej! Jsme vždycky kolem tebe, ale chceme, aby nás někdo o pomoc požádal. Pomáháme také bez prošení, ovšem jen v největší nouzi.“

Gautama se musel vrátit do školy. Jeho duši však vrchovatě naplňovaly radost a štěstí. Jestliže je tak zajedno s celým stvořením, pak mu také stvoření odhalí všechna svá tajemství a pomůže mu, aby našel bohy a poznal je.

Gautama neměl v úmyslu vyprávět svému učiteli o tomto prožití, ale bráhman viděl i beze slov velkou změnu, kterou prošel.

OPĚT uplynulo několik měsíců a mudrc se vrátil ke své otázce. Tentokrát na ni byl Gautama připraven a rychle odpověděl:

„Ach otče, i když jsem byl knížetem, byl jsem nevědomější než nejubožejší pária. Proto jsem se musel prožitím učit a propracovat se všemi kastami. Děkuji svému osudu za to, že jsem to mohl dokázat za několik let, místo abych to musel prožívat v několika pozemských životech.“

„Tentokrát jsi našel to pravé, synu,“ pochválil ho mudrc. „Jen se mi nelíbí, že za to děkuješ svému osudu. Co je to osud?“

„Nevím, otče,“ přiznal se Gautama. „Je to cesta, po které musím jít. Kdo však tuto cestu určuje, to mi zatím není jasné.“

„Modli se proto k Šivovi, aby otevřel tvůj vnitřní zrak!“ vybídl ho učitel.

Neviditelní mužíčci ho odkázali na Višnua a učitel naopak na Šivu. Gautama se rozhodl, že se skutečně začne modlit a bude se při tom obracet k Brahmovi, protože v něm jsou přece oba bohové soustředěni.

Jakmile se jednou vážně rozhodl, začal své rozhodnutí také provádět. Předtím se sice už modlíval s ostatními, ale byla to pro něho jen formální záležitost.

Když se teď vědomě obracel s nějakou záležitostí k Brahmovi, pozoroval, jaké požehnání spočívá už jen v tom, že je díky vnitřnímu chtění spojen s nějakou bytostí z výšin. Nebylo ani tak důležité, aby byla jeho modlitba vyslyšena, jen když mohl stále hlouběji pronikat do tohoto spojení.

Neustále jím proudil pocit štěstí, který se s dřívějším stavem nedal vůbec srovnávat. Když předtím cítil sounáležitost se všemi tvory, naplňovalo ho to radostí, ale jakmile vystoupil vzhůru do vyšších oblastí, byl blažený.

Teprve teď začal vidět za vším pozemským hlubší smysl. Poznával, jak byl dosud povrchní, přestože se zabýval tolika myšlenkami. Nebyly správného druhu.

Nesmí o Brahmovi přemýšlet, musí se hýbat a snažit se dosáhnout spojení s ním. Pak ho ve svém nitru prožije a pozná ho! Tomu ho ovšem nemůže nikdo naučit.

Gautamova postava, která byla většinou skloněná, protože měl hlavu stále schýlenou k zemi, se napřímila. Jeho rysy ztratily ustavičně proměnlivý výraz. Zářila z nich vnitřní blaženost a nemohl zůstat nikomu utajená.

Jeho trochu nedbalé pohyby se změnily a byly harmonické a uhlazené. Zdálo se, že to, co dělá, je v souladu s jeho myšlenkami.

O několik dní později předstoupil před svého učitele a sdělil mu prostě, ale s hlubokým přesvědčením:

„Našel jsem Boha. Zda se jmenuje Brahma, nevím. Chci ho tak nazývat, protože pro něho nemám jiné jméno. Višnu a Šiva mu ale nejsou rovni, nejsou mu ani blízcí co se týče jejich druhu. Jsou jeho služebníky. To teď vím zcela jistě.“

Bráhman se radoval s ním, pak ale prohlásil s naprostou jistotou:

„Tvá učební doba u nás skončila. Nic víc tě už nemůžeme naučit. Své nejlepší vědění jsi musel získat sám. Opatruj je, aby se rozšiřovalo a přinášelo stále nové ovoce.“

„Mám vás opustit, otče?“ zalitoval Gautama. „Nesmím zůstat tady ve škole, dokud se nedovím, jaké plány má se mnou Brahmova vůle? Zatím netuším, co bych měl ve světě dělat a jak bych mohl sloužit tomuto nejvyššímu Bohu!“

Ale bráhman byl neoblomný.

„Když jsi nám byl oznámen, dostali jsme příkaz, abychom tě naučili tomu, co sami víme. Pak ale máš jít ven do světa. Svůj úkol najdeš, jako jsi našel všechno ostatní.“

„Takže musím zase putovat po silnicích,“ usmál se Gautama. „Všechno dobré jsem našel jen tam.“

„Pokus se o to,“ poradil mu jeho učitel.

Už o tom spolu nemluvili. Za několik dní sestupoval Gautama z hor dolů. Šel vstříc novému životu.

HLAVOU putujícího muže se honily rozporuplné myšlenky. Když se poprvé ocitl osamělý na silnici, musel bojovat o svou existenci. Teď to nebylo nutné. Škola ho bohatě vybavila, takže mohl žít dost dlouho bez starostí.

Tím však ztratil určitou pobídku k jednání. Vždyť bylo jedno, kam se obrátí, zda bude putovat, nebo jestli si lehne do stínu stromu a bude snít. To v něm vyvolalo pocit omrzelosti. Byl přesycený sám sebou, protože nevěděl, co si má sám se sebou počít.

Do tohoto lenivého přemítání však náhle zaznělo jako hlas polnice:

„Vzhůru, Gautamo, hledej svůj úkol! Ztratil jsi už dost času! Už ani den nesmíš strávit v nečinnosti!“

A muž, který byl ještě před chvílí se vším nespokojený, kterému moc nescházelo, ale propadl snění a hloubání, se vzpamatoval, napřímil se a uvědomil si, že jeho život má účel a cíl.

Nedaleko osady našel plačícího chlapce. Mohl být přibližně stejného věku jako jeho malý Suddhódana, když ho viděl naposled.

Poprvé po letech se v jeho duši zřetelně ozvala vzpomínka na rodinu. Ví přece, že jsou mrtví, že zahynuli ve strašlivých plamenech. Ale kde teď asi pobývají? Kdo by mu to mohl prozradit?

Vlídně se obrátil k plačícímu chlapci, zvedl ho ze země a chtěl vědět, proč pláče. Chlapec mu přerývaně vykládal, že nemůže najít otce ani matku. Nejspíš se vzdálil z domova bez vědomí rodičů.

Gautama laskavě domlouval stále ještě vzlykajícímu chlapci a nesl ho do osady. Vtom už k nim přispěchala naříkající matka a vytrhla Gautamovi chlapce z náručí. Šťastný otec pak na výraz díků pozval Gautamu jako hosta do své chaty.

Gautama vstoupil do obydlí prostých lidí a pojedl s nimi. Mezitím se k němu přidružil maličký strakatý pes s dlouhýma ušima. Gautama takového psa ještě neviděl. Pohladil ho, přestože dotknout se psa lidé považovali za nečisté. Mluvil s ním a zdálo se mu, že chytré oči zvířete prosí:

„Nech mě u sebe!“

„Prodali byste mi toho psa?“ obrátil se k lidem.

Okamžitě mu nabídli, že mu psa na znamení své vděčnosti darují, ale Gautama o tom nechtěl ani slyšet. Dal jim peníze a vzal si maličkého, radostně poskakujícího flekáčka s sebou. Zajímalo ho ještě, jak na zvíře volají, zjistil však, že nikoho ani nenapadlo, aby zvířeti dal jméno.

„Budu ti tedy říkat ,Utěšitel’, protože mě budeš doprovázet na mé osamělé pouti a zjasňovat mé chmurné myšlenky.“

Pejsek byl spokojený. Radostně pobíhal kolem svého nového pána, který se opět vydal na cestu.

Tak došli na křižovatku. Gautama chtěl jít cestou vlevo, ale pes skočil napravo, vrátil se, štěkal, tahal Gautamu za šaty a naznačoval, jak jen mohl, že jejich cesta má vést vpravo. Gautama dobromyslně svolil.

„Utěšiteli, ty mě chceš vést?“ podíval se na něho s úsměvem.

Při těchto slovech si vzpomněl na Sáriputtu, který mu vyprávěl o tom, že má duchovního vůdce. Nemohl by mít také on, Gautama, takového pomocníka, kdyby o to poprosil?

Okamžitě se pohroužil do modlitby a prosil o duchovního vůdce, protože sám nevěděl, jak by se dostal ke svému úkolu. Pak posilněný vstal a pokračoval zmužileji než dosud v cestě. Byl pevně přesvědčen, že se duchovní vůdce dostaví v pravou chvíli.

Celý den minul, ale neukázala se žádná osada.

„Utěšiteli, ty mě vedeš do samoty?“ volal na psíka téměř vyčítavě.

„Samota!“ ozval se v jeho nitru jakýsi hlas. „Potřebuješ nyní samotu, aby sis ujasnil všechno, co jsi přijal v posledních letech, Co z toho jsi vnitřně prožil? Pátrej a dívej se, modli se a zahloubej se do svého nitra, jen tak najdeš svůj úkol. Nejdříve připrav nástroj, a teprve pak jej použij. Napřed pomoz sám sobě, potom budeš moci pomáhat také jiným lidem.“

„Kdo to ke mně mluví? Vy malí neviditelní to nejste. Že by to byl hlas mého vytouženého duchovního vůdce?“ –

Během následujících týdnů Gautama zřídkakdy spatřil člověka a nikdy nepřenocoval pod ochrannou střechou. Utěšitel, jak se zdálo, uměl volit ty nejopuštěnější cesty. Naučili ho tomu lidé, kteří ho považovali za nečistého. Vyhýbal se jim.

Gautama se snažil řídit se podle pokynů, které dostal. V myšlenkách přehlížel svůj život. Uvědomoval si, že pravý život pro něho začal až na cestách, že teprve na nich začalo pravé učení a prožívání, teprve tady získal den cenu.

Jeho bývalí ,páni’ vystupovali v duchu před ním a připomínali mu:

„Víš, čemu jsem tě naučil?“

Každý z nich mu dal právě to, co na daném stupni svého vývoje mohl přijmout.

„Až budou lidé svěřeni mému vedení, chtěl bych to dělat také tak,“ pomyslel si, přitom si však neuvědomil dosah této myšlenky.

Poté, co se vynořila v jeho mysli, ji už nemohl zapudit. Stále častěji se vtírala do jeho úvah. Nebyla nikdy stejně zformulovaná, ale stále se vracela.

Gautama se snažil navázat spojení se svým duchovním vůdcem, ale nezaznamenal žádnou reakci. Zato když se soustředil, aby si od něho vyžádal radu ohledně různých záležitostí, pokaždé dosáhl větší jasnosti.

Zřetelně si uvědomoval, že je to pro něho nejlepší způsob, jak si se vším poradit. Duchovní vůdce neodpovídal ani na jeho otázky, ale jestliže potom Gautama hledal odpověď ve svém nitru, vždy ji našel.

Aby se mohl plně věnovat vnitřnímu naslouchání, uzavřel se i maličkým neviditelným bytostem a o zvířata kolem sebe nezavadil už ani pohledem. Jedině Utěšitel byl výjimkou.

Postupně se začal svému okolí znovu otevírat. Ze všech stran k němu proudila v hojné míře síla. Opět slyšel šeptající hlásky a zvířata se k němu přibližovala s důvěrou. Jeho život se obohatil a získal pro něho cenu.

NÁDHERNÝ den se chýlil k večeru. Slunce se jako zlatá zářící koule sklánělo dolů. Na modré večerní obloze se vynořovala hvězda za hvězdou a zanedlouho byla plná stříbrného jasu.

Gautama odpočíval pod osamělým velkým stromem a s porozuměním se rozhlížel po okolí. Co divů bylo všude! Jak mohl při pohledu na tuto nádhernou zákonitost kdy pochybovat o tom, že existuje Bůh!

Utěšitel se mu přitulil k nohám. Chování milého zvířete ho oblažovalo. Shůry se tiše snášela zlatá vlákénka, jemné světlé nitky, jaké ještě nikdy neviděl. Nevěděl ani, odkud přicházejí, ale pozoroval, že se spouštějí k němu.

Vtom tiché hlásky začaly šeptat:

„Gautamo, poslouchej! Nitky tě našly. Hledaly tě sedm let! Celých sedm let přicházely, nacházely tě, a přece s tebou nemohly navázat spojení, protože jsi je nevědomky odpuzoval. Dnes ses konečně natolik otevřel Světlu, že se mohly snést až k tobě.“

„Odkud přicházejí?“ zatoužil Gautama dovědět se od neviditelných.

Nevyjádřili se. Gautamu ale poprvé poučil jeho duchovní vůdce:

„Vycházely ze zbožných myšlenek a modliteb člověka, který prosil za tvoje blaho. Ví, kdo tě měl tak rád, že sedm dlouhých let den co den vzpomínal a modlil se u Brahmy za tebe?“

„Mája, moje žena!“ zvolal Gautama, pevně o tom přesvědčen. „Byla zbožná, dobrá a opravdu mě milovala.“

„Ano, Gautamo, tvá žena nepřestala za tebe prosit. Díky jejím prosbám se k tobě mohly přiblížit síly, které jsi ty sám přitahoval zpočátku jen málo. Poděkuj jí za to, zaslouží si to!‘“

Gautamu nenapadlo zajímat se o to, kde Mája pobývá. Myslel si, že je na onom světě, a radoval se, že odtud na něho s láskou vzpomíná. Děkoval jí z celého srdce, ale jako duchu, který zemřel a nachází se ve vzdálenosti celých světů od něho.

Obloha teď byla jediným třpytícím se mořem hvězd. Gautama od nich nemohl odtrhnout zrak.

„Hvězdy,“ zvolal, „jste i vy Brahmovými služebnicemi?“

Ale hvězdy nereagovaly. Gautama se zamyslel. Všechno na světě se ubírá svými přesně vymezenými drahami, všechno má účel a cíl. Proto se i on musí podřídit zákonům vesmíru, jestliže jeho život nemá plynout bezúčelně.

Začal se modlit tak vroucně jako ještě nikdy, aby Brahma konečně pozvedl závoj zahalující jeho cestu. Ať Brahma dovolí, aby už směl poznat svůj úkol. Napadala ho stále nová slova pro jeho prosbu a stále vroucněji ji vysílal vzhůru, jako by chtěl dobýt nebe.

Konečně celý vyčerpaný umlkl. Jeho pozemským tělem zmítala síla, kterou duše zápasila.

Vtom zaslechl, jak se blíží nadzemské zvuky – jako jemné, měkké vlny se zvolna snášely dolů. Bylo to, jako kdyby se všechno v přírodě zachvívalo podle těchto tónů, jako by se stromy a květiny v nich skláněly, jako by v nich hvězdy tančily svůj třpytný rej.

Jeho okolí zalilo růžové světlo a to se zformovalo do tvaru okvětních lístků. Květ, v jehož středu sám seděl, mu připomínal obrovský květ lotosu z posvátné řeky Gangy.

Náhle zazněly jiné zvuky. Růžová barva květu se změnila ve světle modrou, pak žlutou a nakonec se celý květ zaskvěl nejčistší bělostí. Jeho duše byla uchvácena. Nebyl schopen přemýšlet, ale jen čistě vyciťoval a přijímal, co se mu zjevovalo.

A bylo slyšet zvučný hlas:

„Siddhárto, uchovej si čistotu, která tě nyní obklopuje! Zahal se jí tak, jako se květinové lístky zavírají nad vnitřkem květu. Tak jako lotosové květy nese posvátný proud Gangy, tak se dej vést proudem života, a jako ony šíří kolem sebe vůni a svou líbezností těší lidský zrak, takty dávej z vědění, které ti daroval Brahma. Utěšuj a posiluj jím lidi, kteří k tobě přijdou. Ale tak jako jsou květy lotosu pevně zakořeněné na dně řeky, tak i ty pevně zakotvi na onom světě, odkud se ti díky Brahmově milosti bude dostávat stále nového vědění. Nedej se od něho odloučit!“

Hlas umlkl. Zvuky slábly, čistý květ zmizel. Gautamova duše byla dosud u vytržení a dychtivě do sebe vpíjela všechnu tu nádheru jako doušek nejčistší vody.

Přiblížily se nové zvuky. Tentokrát to ale nebyly něžné záchvěvy. Příroda byla plná šumění, zdálo se, že tyto tóny chtějí oznámit něco nesmírně vznešeného, velebného. Gautama to vycítil. Klesl na kolena a čelem se dotkl země.

Znovu zazněl hlas:

„Člověče, pohlédni vzhůru!“

Gautama poslechl a zvedl oči. Obloha přímo nad ním byla jakoby otevřená. Proudila z ní záplava světla a jasu. Přihlížející duši to připadalo jako cesty utkané ze světelných paprsků. Duchovním zrakem je sledovala stále výš a výš.

Náhle spatřila chrám svítící nejčistší bělostí. Vypadalo to, jako by z něho tryskaly proudy vod, rozlévaly se do vesmíru a osvěžovaly jej.

Pak se otevřely brány chrámu, vyšly z nich světlé bytosti s čistými křídly a rozhrnuly zlatý závěs. Gautamova duše spatřila svatyni. Vedle něho se ozval hlas:

„Jsi omilostněn mezi tisíci lidí, že to smíš spatřit. Siddhárto, uchovej ve své duši obraz, který zříš! Nikdy na něj nezapomeň. Je to chrám toho, který je Pánem všech světů. A to vidíš jen nejnižší ze všech chrámů. Usiluj z celé duše, aby ti mohl být ukázán i některý vyšší chrám.“

Úchvatně krásný obraz se rozplynul, tóny dozněly, hlas však pokračoval:

„Pán všech světů, který tě dal vést a připravit, tě volá do svých služeb! Siddhárto, chceš mu zasvětit svůj život? Chceš být jeho služebníkem, věrným a spolehlivým, připraveným každou hodinu?“

Protože hlas zmlkl, Gautama prohlásil:

„Ty, kdo mě voláš jménem Pána, ať jsi kdokoliv, slyš: chci!“

„Volám tě tedy jménem Pána všech světů, jehož sluhou jsem i já, ke službě ve tvém vlastním národě! Procházej zemí, kterou jsi putoval posledních sedm let, shromažďuj kolem sebe učedníky a vyučuj je. Vědění, které ti poskytl Věčný, při tom přetvoříš tak, aby je tvůj národ mohl přijmout a porozumět mu. Uč žít lidi v čistotě, uč je, aby trávili svůj život v horlivé činnosti. Především je ale nauč, aby z celé duše vzývali Věčného, Pána všech světů!

Zakládej všude ve velké říši obce těch, kdo Věčného poznali a chtějí mu sloužit. Dej jim pokyn, aby učili ostatní lidi ve svém okolí. Tak se bude čisté učení pomalu šířit, jako se rozvětvují kořeny velkého stromu. Tento strom, jehož zárodek dnes Věčný do tebe vložil, ponese bohaté ovoce.

Siddhárto, Pán všech světů od tebe očekává velké věci! Vynalož všechny síly, abys to splnil. Na tvé cestě ti hrozí jediné velké nebezpečí: že se v blahobytu staneš nedbalým. Nyní toto nebezpečí znáš – vyvaruj se ho!“

Hlas ztichl. Gautamu naplňovaly jásavá radost, chvála a dík. V modlitbě očekával jitro.

Teď, když konečně našel svůj úkol, viděl všechno v novém světle. Všechno, všechno mu bylo sděleno. Věděl, jak má jít, aby splnil příkaz Pána všech světů.

Zatímco si Gautama vyvolával v paměti slova Pánova služebníka, aby je nikdy nezapomněl, napadlo ho, že hlas ho volal jménem Siddhárta. Má si opwt říkat tímto jménem? Není už Gautama? Siddhárta znamená: Ten, který dosáhl cíle.

To je ono! Dosáhl prvního cíle, který mu byl stanoven, našel svůj úkol. Gautama se může jmenovat každý z rodu Šákja, ale Siddhárta je jeho vlastní jméno.

„Smím stát v květu lotosu uprostřed veškeré čistoty, jestliže zůstanu sám čistý,“ jásalo to v něm. „Brahmo, pomoz mi k tomu!“

Utěšitel poskakoval kolem něho a štěkal. Sklonil se ke psovi, pohladil ho a řekl:

„Nebudeme už dlouho sami. Na pokyn Pána světů se k nám budou přidávat žáci.“ Psík se na něho pozorně zadíval.

„Ty také nevíš, jak k tomu dojde?“ usmál se Siddhárta. „Musíme čekat. Příkaz zněl ,shromáždi učedníky’, a ne ,hledej učedníky’. Budu čekat, a učedníci se najdou.

V dobré náladě vztáhl ruce nahoru ke stromu, pod kterým v noci prožil takovou nádheru. Lahodné ovoce visící ve větvích zahnalo jeho hlad.

„Děkuji ti, strome, za všechno, co jsi mi dal,“ zvolal Siddhárta radostně. „Ode dneška ti budu říkat Brahmův strom.“

Když se chystal vyrazit, spatřil muže blížícího se po cestě. Byl to řídký zjev v tomto opuštěném kraji. Zvědavě na něho upřel zrak. Co tady hledá? Ke které kastě patří?

Mnohem dříve, než mohl rozeznat rysy obličeje blížícího se muže, prozradil mu jeho oděv z tmavomodrého hedvábí, přepásaný širokou, pestře vyšívanou šerpou, že je to kněz. Právě takové oblečení nosili starší žáci, s nimiž Siddhárta v posledních měsících udržoval kontakty. Napjatě se zadíval na přicházejícího muže. Ten najednou radostně vykřikl a rozběhl se.

„Gautamo, Gautamo!“ volal radostí bez sebe. „Konečně jsem tě našel. Hledám tě mnoho týdnů. Často jsem si myslel, že jsem ti už nablízku, ale pak jsi zase zmizel do velké dálky. V noci jsem konečně zřetelně uslyšel: „Dnes se s ním setkáš!“

Byl to Ánanda, žák, který k Siddhártovi nejvíc přilnul. Siddhárta měl radost ze shledání s dřívějším spolužákem, ale neuměl si vysvětlit, proč ho vlastně hledá.

„Gautamo, chtěl bych být tvým žákem, tvým učedníkem,“ prosil Ánanda. „Neodháněj mě od sebe. Nejvyšší bráhman mi potvrdil, že je to Brahmova vůle!“

Siddhárta se k Ánandově prosbě nevyjádřil. Skryl hluboké dojetí, obrátil se ke psovi a žertovně pronesl:

„Tak vidíš, Utěšiteli, nemuseli jsme ani dlouho čekat! Nemáme hledat, ale shromažďovat. Už máme jednoho, a kde je jeden, přibudou i další.“

Pak příteli vyprávěl o svém prožití a dovolil mu, aby ho doprovázel. Pouze si kladl dvě podmínky:

Nesmí mu již říkat Gautama a nesmí pokládat psa za nečistého, protože co Pán světů stvořil, není nečisté.

„Stal jsem se Siddhártou!“ skončil s nádechem hrdosti.

Mezitím se vydali na cestu. Siddhárta si to sice neuvědomoval, ale začal už Ánandu vyučovat vyprávěním o svých zkušenostech.

Ánanda byl pozorný posluchač. Uměl se zeptat v pravou chvíli, takže Siddhárta byl nucen všechno, co přijal, napřed přetvořit a oživit, než to mohl správným způsobem předat dál.

„Ještě si myslíš, že život je jedinou řadou utrpení?“ zkoumal Ánanda.

Siddhárta dlouho uvažoval, než se vyjádřil:

„Je jisté, že to neodpovídá Brahmově vůli, neboť Pán světů nestvořil tvory proto, aby trpěli. Ale je právě tak jisté, že naše pozemská cesta je plná utrpení. Došlo tedy k tomu proti Brahmově vůli. Způsobili jsme si to sami, je to následek našeho špatného jednání!

Jestliže to víme, pak také máme v ruce prostředek k boji proti utrpení: sami se musíme změnit, a teprve pak se změní náš život!“

Ánanda ho přerušil:

„Jak to myslíš: náš život se změní?“

„To je přece jasné,“ vysvětlil mu to rychle Siddhárta. „Když se změníme, nebudeme už k sobě přitahovat špatné následky. Život se místo řetězu utrpení stane radostí.“

„Tím se ale nic nezměnilo, my jsme si jej díky svému polepšení jinak utvořili,“ trval na svém žák. „Teď tomu rozumím.“

„Ano, můžeš tomu rozumět i tak,“ připustil Siddhárta a pokračoval:

„Takže pokud chci sprovodit ze světa utrpení, které se zde rozmohlo bez Brahmovy vůle, musím se snažit působit na lidi tak, aby se polepšili. To je můj úkol. A protože by k takovému úkolu jeden člověk nestačil, musím kolem sebe shromáždit žáky, kteří by se mnou sdíleli mé prožití. Ti pak musí spolu se mnou pomáhat rozšiřovat mezi lidmi to, co jim může pomoci, aby se stali lepšími.“

„Co může přispět k tomu, aby se lidé polepšili?“ prohodil Ánanda zamyšleně.

„Pravé vědění o Brahmovi, Pánovi světů!“

Siddhárta chtěl mluvit dál, učedník ho ale přerušil. Jako by ho nutila neznámá moc, poznamenal:

„Je Brahma skutečně Pánem světů?“

Siddhárta zaraženě zíral na Ánandu.

„Jak můžeš pochybovat po tom všem, co jsem ti vyprávěl?“ kroutil hlavou. Ánanda se přesto nezalekl:

„Znali jsme Brahmu dříve, než jsi ho podle svého názoru našel. Věřím, že ten, jehož jsi nalezl, je mnohem výš než Brahma.“

„Vím, že ten, kterého jsem našel, je opravdu Pán všech světů! Určité jméno pro něho nemám. Nazývám ho Brahmou!“

„Ale Siddhárto, to nesmíš!“ namítl Ánanda vzrušeně. „Tím bys zmátl pojmy. Pomysli jen na všechny lidi, kteří dosud věděli o Brahmovi. Když jim řekneš, že tento bůh je Pánem světů, nijak se jich to nedotkne. Nezachvěje to jejich duší, tak jako to nezachvělo mou duší, protože… no, protože… to není pravda!“

V té chvíli Siddhárta poznal, jak lehkomyslně nakládal se svatým věděním, které mu bylo zjeveno. Teď také pochopil, proč se to v jeho nitru, kdykoliv mluví o Brahmovi, nezachvívá a nezní to tak, jako když vysloví „Pán světů“. Byl Ánandovi vděčný, že mu pomohl dospět k lepšímu poznání.

Žák putující po jeho boku mu byl najednou nepohodlný. Rád by si promluvil se svým duchovním vůdcem a požádal ho, aby mu poradil, jak má Pána světů nazývat. Znenadání k němu však přiskočil Utěšitel, jako by mu chtěl říci:

„Podívej, já tě přece také neruším! Nech jít Ánandu jít vedle sebe stejně, jako já poskakuji kolem tebe jako něco, co k tobě patří, co tě ale nemůže odvádět od tvých myšlenek, když to sám nechceš.“

Siddhárta se pohroužil do svého nitra a rozmlouval se svým duchovním vůdcem, jak si na to dříve zvykl. Jediné, co mu duchovní vůdce sdělil, bylo:

„Čekej!“

Navečer dorazili do osady a rozhodli se strávit noc tam. Ubytování našli brzy. Lidé byli důvěřiví a veselí, téměř jako Drávidové, patřili však k jinému kmeni. Před usnutím se Siddhárta modlil o osvícení s veškerou vroucností, kterou byla jeho duše schopna projevit. V noci mu byl ukázán neobyčejný obraz:

Viděl, jak se před ním rozprostírá země jako obrovská plocha pokrytá horami a řekami, městy a vesnicemi, oživená zvířaty, rostlinami a lidmi.

Mezi tím vším chodily, vznášely se a pluly průzračné světlé postavy různých tvarů a velikostí. Zdálo se, že pečují o všechno živé.

Ale ani jedna z těchto postav nebyla osamocená. Působily dojmem, že jsou nejspodnějšími články řetězů visících shora. Tyto řetězy byly utvořeny z bytostí, které se jim podobaly.

Úplně nahoře se sbíhaly v jeden jediný, velký a významný článek. Když Siddhárta spatřil bytost, která tvořila tento článek, naplnila ho velká úcta.

„Je to Pán světů?“

Hluboce znějící hlas zvolal:

„Brahma!“

Vtom se Siddhárta probudil a věděl, že to, co směl vidět, nebyl sen, ale skutečnost, opravdovější skutečnost, než jakou prožívá při denním vědomí. Věděl však také, že to, co mu mělo být zjeveno, tím ještě neskončilo. Proto o tom s Ánandou nemluvil. Ten si ale všiml, že se v Siddhártově duši odehrává cosi velkého, a nechal ho až do večera,aby se zabýval sám sebou.

Siddhártova duše byla celý den pod dojmem vidění.

„Byli to asi neviditelní, které jsem směl spatřit,“ uvažoval. „V tom případě je Brahma tím, kdo vede a řídí neviditelné bytosti, a samozřejmě nemůže být Pánem všech světů. Nebo snad ano? Kde jsou potom Višnu a Šiva?“

Nemohl se téměř dočkat noci. Jeho modlitby se bouřlivě nesly vzhůru a toužebně se dožadovaly dalšího vědění.

Tu se před ním vynořil jiný obraz:

Spatřil Brahmu, jak stojí na spodním okraji nesmírně velkého prostoru. Na jeho rozlehlost a výšku si Siddhártův zrak zvykal jen pozvolna. Od Brahmy se táhly směrem dolů řetězy bytostných.

Viděl také nádherné, světlé bytosti, které se v neustálém radostném pohybu spojovaly v kruhy hrající nejněžnějšími barvami a veškerý ten život doprovázely tóny.

Směrem nahoru se kruhy zmenšovaly, i když bytosti, které je tvořily, byly stále větší a majestátnější. Siddhárta teď spatřil, že středem všech kruhů je modrý závěs, z něhož se neustále snášejí dolů červené růže.

Siddhárta, který zřel duchovním zrakem, věděl, že za tímto závěsem se skrývá nejsvětější tajemství. Teprve kdyby se tento živý závěs odhrnul, zjevil by se Pán světů.

„Jeho nemůže vidět nikdo,“ ozval se hluboký hlas, který Siddhárta už dobře znal.

„Jak smím nazývat toho, který je tak vznešený, že se k němu nemohou přiblížit ani andělé?“

„Nazývej ho Věčným,“ odpověděl hlas.

Když hlas vyslovil toto jméno, vytryskly zpoza závěsu proudy nádherného světla. Do Siddhártovy duše pronikla síla a zajásaly hlasy těch, které nevědomky označil za anděly.

Ještě dlouho poté, co se obraz doprovázený tichými tóny rozplynul, naplňovaly omilostněného muže vroucí dík a nesmírná radost. K ránu však zaslechl hlas svého duchovního vůdce, který zněl úplně jinak než hluboký hlas v noci:

„Siddhárto, vstaň a vydej se na cestu. Nesni o tom, co ti bylo dáno, ale proměň to v čin. Po dvoudenní jízdě se dostaneš do království Magadha. Král Bimbisára tě potřebuje.“

Siddhárta byl odhodlán okamžitě splnit příkaz. Vzbudil Ánandu, a ještě dřív, než se slunce skryté za horami vyhouplo nad obzor, se vydali na cestu. Učedník sice trochu reptal na cestování potmě, Siddhárta však byl pevně přesvědčen, že jedná správně, a svižně si vykračoval dál.

Jeho duše jásala a opět si začal všímat okolí. A ejhle: maličké bytosti, které mu tak často pomohly, už pro něho nebyly neviditelné. Poté, co v noci spatřil jejich obraz, je směl vidět i ve skutečnosti.

Čile se míhaly kolem něho, jako by mu chtěly ukázat, jak mnoho práce mají ve službě Pánovi.

Přihlížel jim, jak pomáhají ptáčkovi stavět hnízdo, jak narovnávají větrem pocuchané úponky, jak střásají z květinových kalíšků místy příliš bohatou rosu. Pracovaly s radostí a radost sdílely se vším, co se jí otevřelo.

Siddhárta o tom vyprávěl Ánandovi a snažil se v něm vzbudit nadšení pro nové vidění. Ale učedník, který nic neviděl ani necítil, si myslel, že pro něho bude lepší, když se přidrží pouze těch bohů, jimž může rozumět.

„Rozumět bohům!“ zděsil se Siddhárta. „Ánando, kde mám začít, abys prohlédl?“

Žák mu ovšem připomněl, že to byl on, kdo ho upozornil na nesprávný názor o Brahmovi. Mistr to přiznal, ale požádal Ánandu, aby z toho nevyvozoval, že už všechno ví a že se nemusí ničemu učit.

„Přišel jsem, abych se učil,“ připomněl Ánanda. „Musíš se ale smířit s tím, že přijmu jen to, co mohu sám pochopit. Jestliže mám uvěřit v bytosti, o kterých jsi mně vyprávěl, určitě se mi také ukážou.“

Siddhárta se s tím spokojil. Byl si jist, že Ánanda činnost maličkých služebníků Věčného pozná.

ŠLI UŽ dva dni a čas od času se v osadách přeptali na Magadhu. Teprve třetího dne dorazili do opevněného města.

Zjistili, že brána je zavřená, a všechno jejich volání bylo marné. Nebylo vidět ani živáčka. Zvláštní bronzová brána zapuštěná ve zdi se ani nepohnula.

Siddhárta si ji důkladně prohlížel. Jeho zrak upoutala různá znamení. Některá byla vyrytá do kovu, jiná byla vypouklá. Jistě mají určitý smysl. Zamyšleně přejížděl prsty po těchto znameních, když vtom se brána pohnula a jakoby sama od sebe se otevřela. Vzápětí se z ní vyřítili ozbrojenci a rozčileně volali:

„Komu se podařilo otevřít naši bránu?“

Siddhárta přiznal, že ji otevřel sám, protože na jeho volání nikdo neodpovídal a on musí naléhavě mluvit s králem Bimbisárou.

Muži se celí užaslí dívali jeden na druhého. Pak obstoupili oba cestovatele, a dříve, než je odvedli, nařídili mu, že psa musí nechat venku za branami města.

„Od Utěšitele se neodloučím,“ prohlásil Siddhárta. Zavolal psa k sobě a vzal ho do náručí.

Muži byli spokojení. Obávali se totiž, že by pes mohl na někoho skočit, a tím ho znečistit.

Oba cizince, které doprovázel velký zástup lidí, dovedli do středu města, kde na volném prostranství stála budova podobná paláci. Jeden z mužů vstoupil do paláce, zatímco kolem cizinců narůstal hustý dav zvědavců.

„Otevřeli naši bránu,“ vykládali jim ozbrojenci. „A znají jméno našeho krále!“

Obě sdělení lidé přijali s hlasitými projevy údivu. Siddhárta měl dojem, že sní, tak neskutečné mu všechno připadalo.

Konečně se brána budovy otevřela. Objevili se sloužící a s rukama zkříženýma na hrudi se hluboce ukláněli. Pak pozvali cizince, aby vstoupili dovnitř. Pes měl zůstat opět venku. Siddhárta ho však vzal s sebou. Věděl sice, že král to nejspíš bude považovat za nedostatek úcty, ale něco, co bylo silnější než všechno jeho uvažování, ho nutilo, aby to udělal.

Ve velké, zšeřelé komnatě seděl král na pozlaceném trůnu a kolem něho se shromáždilo několik lidí.

Siddhárta zůstal stát a čekal na pozdrav. Král vstal. Byl to muž středních let a plné postavy. Měl ochablé rysy a velmi malé, pronikavé oči. Zplna je upřel na Siddhártu. Ten pohled klidně opětoval.

„Cizinče, ty jsi otevřel naši bránu?“ oslovil ho král místo pozdravu.

Siddhárta mlčel.

„Odkud znáš mé jméno?“

I tentokrát Siddhárta zachoval mlčení.

„Cizinče, prosím tě, promluv!“ zapřísahal král mlčenlivého muže. „Na tvém vyjádření závisí velmi mnoho, pro mě i pro mou zem!“

„Jak mohu mluvit, když nedbáš ani na tu nejprostší zdvořilost, králi z Magadhy?“ pronesl Siddhárta lhostejně.

„Cizinče, promiň, že jsem tě obřadně nepozdravil,“ požádal ho král. „Nemáme času nazbyt. Později dohoním všechno, co jsem teď zameškal, ale odpověz mi!“

„Tak dobrá, byl jsem to já, kdo otevřel bránu, a tvé jméno mi bylo zjeveno.“

Siddhárta mluvil jako z donucení. Sám nemohl pochopit, proč neřekl, že mu bránu pomohla otevřít pouhá náhoda. Něco mu v tom bránilo.

Král na něho radostně pohlédl a doplnil svou prosbu:

„Pověz mi ještě: jsi to ty, kdo putuje po silnicích a prošel všemi kastami?“

„Sám jsi to vyslovil,“ přiznal Siddhárta překvapeně, protože král o něm zřejmě už věděl.

Bimbisára měl radost a dával ji najevo nejrůznějšími způsoby.

„Buď vítán, vznešený kníže,“ obrátil se na Siddhártu a hluboce se uklonil. „Čekáme na tebe už dlouho. Kníže velké sousední říše, jemuž jsme od bitvy, kterou prohrál jeden z mých předchůdců, povinni odvádět poplatek, na nás vznáší stále větší požadavky. Teď požaduje, abychom mu vydali všechny desetileté dívky. V nejbližších dnech je máme dopravit přes hranice. Mezi nimi je i má dcera, princezna této říše.“

Siddhárta udiveně naslouchal. Proč se ti lidé nebrání?

Král pokračoval:

„Bylo nám předpovězeno, že až zpupnost knížete dosáhne vrcholu, přijde nám na pomoc cizí kníže. Putuje prý po cestách a prošel všemi kastami. Otevře naši zavřenou bránu, jejíž tajemství zná jen několik zasvěcených, a bude znát i jméno krále.

Teď už víš, proč jsem se nemohl dočkat, až se dozvím, jestli ji ty sám ten zaslíbený. Pomoz nám!“

„Ano, pomoz nám, kníže!“ prosili i přítomní rádcové a služebníci. Siddhárta však chtěl vědět:

„Nic jiného vám o pomocníkovi nebylo zvěstováno?“

„Má nám vyprávět o nebeských bytostech, bez jejichž pomoci bychom stále znovu propadali moci temného knížete,“ dodal král po krátké úvaze.

„Co víte o bozích?“ zjišťoval Siddhárta.

„Nic, kníže,“ přiznal Bimbisára. „Nikdo nám o nich nevyprávěl.“

„Koho vzýváte?“ zajímalo dál Siddhártu.

„Kníže, nenašli jsme nikoho, kdo by byl hoden, abychom ho vzývali,“ povzdechl si Bimbisára.

V té chvíli Siddhárta věděl, že zde má být východisko jeho práce. Bída, do níž tito lidé upadli, mu měla otevřít jejich srdce. To bylo jasné. Jiného názoru byl Ánanda, který naslouchal celému rozhovoru a zděšením nebyl schopen slova.

„Mistře, pojďme raději odtud,“ naléhal. „Je tomu skutečně tak, tento lid na sebe přivolal kvůli své nevíře hněv bohů. Jestliže tady zůstaneme, zahyneme s ním.“

„Mýlíš se, Ánando! Když odtud odejdeme, zasloužíme si trest Věčného, pokud ale zůstaneme, můžeme tento lid přivést ke Světlu.“

Oba se mezi sebou takto domlouvali potichu. Přítomní lidé úzkostlivě hleděli na cizince. Na čem se usnesou?

Vtom se Siddhárta vlídně obrátil ke králi a prohlásil:

„Chci vám pomoci!“

Lidmi prochvěl výdech hlubokého ulehčení.

„Chci vám pomoci. Nemohu to ale provést vlastní silou. Volám na pomoc Pána všech světů, který mě k vám poslal. Jestliže mi propůjčí sílu, přemohu každého. Vypravuj mi, ó králi, o svém sousedovi. Pověz mně o všem, co se přihodilo.“

Král ho informoval, že každý druhý rok od nich sousední kníže požaduje stále větší poplatek. Posledně museli dopravit přes hranice jízdní zvířata a zbraně pro sto ozbrojenců. Tentokrát soused žádá dívky.

Jeho zpupnost už sahá tak daleko, že chce, dříve než převezme daň, zápasit muž proti muži s nejurozenějším válečníkem jejich lidu. Vzkázal, že když zvítězí válečník, nebude už nikdy požadovat poplatek a upustí od něj i tentokrát.

Nikdo ale nedokáže knížete přemoci, protože mu pomáhají zlé mocnosti. Bojuje s hady a tygry, se šakaly a hyenami, které štve na protivníka.

Siddhártovi bylo najednou lehko u srdce. Byl si jistý, že zvítězí. Věčný by mu také nepřikázal pomáhat králi Bimbisárovi, kdyby ho nechtěl chránit.

Král vyzbrojil svého pomocníka dobrou zbraní a výborným štítem. Chtěl mu dát i jízdní zvíře zvyklé na boj, ale Siddhárta to odmítl. Chtěl předstoupit před protivníka pěšky.

Když nadešel stanovený den, vydal se početný průvod ozbrojenců s králem v čele na cestu. Doprovázeli Siddhártu. Na jeho rozkaz zůstaly vyžádané dívky doma. Král měl tak silnou důvěru v zaslíbeného pomocníka, že se bez odporu podřídil jeho vůli.

V pravou chvíli překročili hranice a dorazili na velkou mýtinu. Siddhárta se před zraky všech sklonil a třikrát se dotkl čelem země. Pak zůstal klečet a modlil se:

„Ó Vznešený, Věčný, který jsi, i když lidé o tobě nic nevědí! Poslal jsi mne, abych probudil srdce tohoto lidu. Dej mi sílu, abych jej mohl vysvobodit z poroby temnot a zla!“

Muži udiveně naslouchali modlitbě a vykládali si ji svým způsobem. V těchto slovech se zachvívala taková jistota a tak hluboká úcta, že srdce mužů, kteří zde v úzkosti a bolesti čekali, byla hluboce uchvácena. Bylo to první seménko, které zapadlo do jejich srdcí. Z druhé strany mýtiny se přiblížili ozbrojení nepřátelé a v jejich čele stanul obrovský kníže se zbraněmi třpytícími se zlatem. Měl hlavu hrdě vztyčenou a jeho oči metaly na shromážděné muže hněvivé blesky.

„Kde jsou dívky, které jste měli dnes přivést?“ rozkřikl se na krále.

Siddhárta pronesl klidným, ale jasným a zvučným hlasem:

„Nepřivedli jsme je, protože bychom se zbytečně namáhali s jejich dopravou zpátky domů.“

Takové prohlášení kníže nečekal. Zařval vztekem a vyzval troufalého protivníka, aby se připravil k boji. Siddhárta klidně předstoupil.

„Dříve než začneme bojovat, musíš mi říci, jestli souhlasíš s těmito podmínkami: pokud zvítězím, bude tento lid navždy osvobozen od poplatků. Ty se ale staneš mým zajatcem.“

„A když budu vítězem já?“ vykřikl kníže.

„To se nikdy nestane. Jen se vyjádři.“

Kníže se chtěl smát a posmívat se, ale měl jazyk jako ochromený. Zachvátila ho úzkost z tak velké důvěry ve vítězství. Pak si však vzpomněl na své pomocníky připravené v záloze a slíbil, co Siddhárta požadoval.

Siddhárta tasil meč, položil na něj ruce a modlil se. Tak čekal na protivníka. Náhle před sebou uviděl malého bytostného, jak se ostražitě rozhlíží kolem sebe.

„Člověče, chraň se,“ zašeptal maličký bytostný a ukázal prstem na kraj lesa, odkud se vyplazili dva velikánští hadi.

Siddhárta se vesele zasmál a začal pískat mezi zuby, jak byl zvyklý. Hadi zbystřili pozornost a naslouchali. Potom k nim promlouval a přikázal jim, aby opustili bojiště. Okamžitě ho poslechli.

Protivník soptil vztekem a křičel na hady, aby splnili jeho rozkaz. Nedbali na to a odplazili se pryč.

Siddhárta prohlásil:

„Muži, měli byste vědět, že zvířata jsou tvorové Věčného. Poslouchají raději Světlo než temnotu!“

Protivník zavolal na své další pomocníky, aby je povzbudil, a na Siddhártu se vyřítili dva nádherní tygři puštění ze řetězu.

Neřekl ani slovo a podíval se na ně. Odběhli od něho a chtěli se vrhnout na krále Bimbisáru, který stál nechráněný před svými bojovníky. Na Siddhártovo zavolání se zastavili.

„Ani jemu nesmíte ublížit,“ pověděl jim. „Ten patří ke mně.“

Dříve než si někdo z mužů sledujících boj uvědomil, oč se jedná, skočili tygři na nepřátelského knížete a rozsápali ho. Se svou kořistí pak odběhli do lesa. Jeho lidé s křikem prchali, jako by se báli, že se jim stane totéž co jemu.

Siddhárta stál uprostřed bojiště a jeho obličej zářil štěstím. Když nepřátelé zmizeli, zavolal k sobě Bimbisáru a jeho ozbrojence, aby společně poklekli a poděkovali Věčnému za to, že jim zde tak viditelně pomohl.

Ani jeden se nezdráhal. Z rozechvěných srdcí stoupal dík vzhůru k Bohu, který se jim dal poznat, aby v něho mohli uvěřit.

Siddhárta zůstal u královského dvora a učil všechny, kdo k němu přišli. Ánanda procházel královstvím a věnoval se stejné činnosti. Po třech letech netoužil lid z Magadhy po ničem jiném než sloužit Bohu a plnit jeho vůli.

S tímto věděním se do země opět vrátily štěstí a radost. Lidé, kteří se už dříve snažili správně žít, zachovávali dobré a čisté mravy. Bimbisára se vzdal královské hodnosti a stal se nejvyšším Božím knězem v magadhském království. Horlivě jím projížděl, učil lid a napomínal jej.

I když si Siddhárta zamiloval lid, mezi kterým teď žil a působil, pohánělo ho to dál. Jeho místo tady mohl zaujmout někdo jiný. Zatím ale nevěděl, kam se má obrátit.

JEDNOHO dne přišla ze sousední říše malá skupinka mužů s prosbou, aby přinesl i jejich lidu požehnání, jemuž se těší lidé z Magadhy.

Bimbisárovi toto přání připomnělo všechno příkoří, které on i jeho lid zakusil od divokých sousedů, a vážně Siddhártu varoval:

„Nechoď k nim, Siddhárto! Mají příliš drsné mravy a srdce příliš zatvrzelá. Když jsi k nám kdysi přišel, neměli jsme žádné bohy. Oni bohy mají, ale ti jsou strašliví. Přinášejí jim lidské oběti.“

„Právě proto se k nim musím vypravit, Bimbisáro,“ poznamenal Siddhárta s hlubokým přesvědčením. „Obrátím se na svého duchovního vůdce, a co mi řekne, s radostí provedu.“

V modlitbě vznesl svou otázku směřující vzhůru, ale dostal jen stručnou odpověď:

„Je nutné se ptát?“

„Ne, opravdu není!“ zvolal Siddhárta. „Okamžitě jsem věděl, že to má být má další cesta.“

Přikázal poslům, aby ho doprovázeli. Pak se rozloučil a vydal se s Ánandou na cestu. Nedošel však příliš daleko, když za sebou náhle uslyšel kroky. Ohlédl se a zjistil, že za nimi chvátá jeden z nižších kněží z Magadhy.

Siddhárta se zastavil a čekal na něho. Počkal také trpělivě, až bude muž sotva popadající dech po rychlém běhu schopen promluvit. Teprve pak chtěl vědět, co si přeje.

„Mistře, přijmi mě za žáka,“ prosil kněz. „Jakýsi hlas v mém nitru mě neustále pobízí, abych se k tobě připojil. Vezmi mě s sebou.“

„Hlas má zřejmě pravdu,“ souhlasil Siddhárta dobrotivě. „Jak ti mám říkat?“

„Děj mi nějaké jméno, které bych od této chvíle měl ke cti Věčnému,“ zaprosil kněz.

Siddhártovi bleskla hlavou myšlenka: teď by se to mohlo obrátit. Jeho učedníci budou mít jména jeho někdejších pánů.

„Takže ti, příteli, budu říkat Maggalana. První Maggalana, který vstoupil do mého života, byl bráhman stejně jako ty. Snaž se, abys byl také tak čistý a jasný jako on!“

Maggalana poděkoval mistrovi a připojil se k Ánandovi. Tomu rozšíření jejich skupinky bylo milé. Bimbisára dal odcházejícím přátelům s sebou ozbrojence, aby v nové zemi vyvolávali patřičný dojem odpovídající jejich úloze. Každý příslušník vyšší kasty se počítal dvojnásob.

Sotvaže překročili hranice, zaznamenali velký rozdíl ve všem, na co pohlédli. Země byla protkaná pohořími. V údolích mezi nimi ale lidé neobdělávali půdu, i když byla krajina úrodná, protože jí protékaly potoky a řeky. Na horských stráních se pásla stáda dobytka, především koz, působila však dojmem polodivokých zvířat, o která se nikdo nestará.

V ohradách leželi silní jakové, které místní obyvatelé používali jako tažná zvířata. I oni vypadali zanedbaně. A co teprve obydlí! Byly to ubohé chaty, ledabyle slepené z bláta, slámy a dřeva. Lidé jim nevěnovali sebemenší péči!

U každé chaty bylo opřeno hrubě vyřezávané a pestře pomalované prkno, které vypadalo jako strašlivě znetvořená lidská postava. Utěšitel na tyto obludy vrčel a Siddhárta mu musel dát za pravdu.

Jeho průvodci se pokaždé uklonili a na jeho přání mu vysvětlili, že tyto výtvory představují bohy.

„Jak je možné, že si vytváříte takové obrazy bohů?“ zděsil se Siddhárta. Ledabyle prohodili:

„A kdo by nám to mohl zakázat?“

Mistr se o to už dál nezajímal rozhodl se, že počká, až si bude moci sám promluvit s knížetem. K rozhovoru došlo ještě téhož dne. Před západem slunce vjel průvod do hlavního města. Tvořily je z větší části stejné hliněné chaty, jaké bylo vidět všude v zemi.

Městské zdi nebo brány tady vůbec neměli. Jelo se prostě bez překážky po jedné z cest, které se na tomto místě křížily, až do středu města.

Tam stálo několik kamenných budov. I když je místní obyvatelé postavili neuměle a byly křivé, svědčily o snaze vyrovnat se stavbám v sousedních zemích. „Palác“ knížete dokonce vypadal jako napodobenina Bimbisárova paláce.

Nový kníže uvítal Siddhártu velmi poníženě. Věděl, že mudrc způsobil smrt jeho předchůdce, a byl mu za to vděčný. Už dávno si přál být vládcem Virudů a myslel si, že k tomu má mnohem větší právo než předešlý kníže, který se zmocnil trůnu na vlastní pěst.

Jestliže ale byl dřívější kníže rozený vládce, který uměl ovládat celý národ železnou pěstí, byl Viruda-Sava, jak se nový kníže jmenoval, slaboch, v jehož rukou se všechno rozpadalo. Pozoroval to a hledal nějaké východisko. Závistivě sledoval rozkvět sousední země a přičítal jej nové víře.

Přál si totéž i pro Virudy. Siddhártovi to bylo brzy jasné. I když se kníže snažil skrýt své myšlenky, mistr ho přesto prohlédl. Pramen, z něhož tryskala touha po vědění o Věčném, byl nečistý. Mohlo tady vzejít požehnání? Siddhárta se k žádosti knížete vyjádřil vyhýbavě, souhlasil však s tím, že zůstane v paláci jako host.

Špína a nečistota, kam se jen podíval!

„Sledujte to,“ řekl Siddhárta svým dvěma průvodcům. „Duše si vytváří své okolí podle svého vlastního stavu. Čistá duše by v takové špíně nemohla bydlet.“

Dal rozkaz, aby komnaty určené pro něj a jeho doprovod vyčistili jeho vlastní sluhové. Palácoví služebníci sledovali úklid s úžasem.

Když byly místnosti jakž takž obyvatelné, přihrnuli se zdejší muži v čele s knížetem Viruda-Savou. Nemohli pochopit, co způsobilo tuto změnu, a trvalo hodně dlouho, než zvědavci odešli a Siddhárta mohl ulehnout.

Toužil promluvit si se svým duchovním vůdcem o práci na tomto temném lidu. Byl pevně přesvědčen, že dostane příkaz jít dál, ale nedošlo k tomu.

„Siddhárto, musíš vynaložit všechny své síly,“ sdělil mu duchovní vůdce vážně a určitě. „Tento lid nesmí být trvalým nebezpečím pro sousední země.“

„Ať se ostatní brání ozbrojenou mocí!“ zvolal Siddhárta. „Cožpak může z tolika temnot vykvést něco čistého?“

„Nepřísluší ti rozhodovat o hodnotě nebo bezcennosti lidí, kteří jsou ti svěřeni,“ napomenul ho duchovní vůdce. „Zde se také nejedná o odvrácení vnějšího nebezpečí. Dokud bude tento lid vzývat modly, které si sám vytvořil, dotud bude vysílat do svého okolí špatné myšlenky. Temnoty vyvíjejí neúnavnou činnost. Nikdy nepřestanou a nikdy neumdlí, když se jedná o to, získat nové stoupence. Z toho si můžeš vzít ponaučení.

Přijímej denně novou sílu a pracuj jako nikdy, aby se ještě zachránili alespoň někteří, kdo patří k tomuto lidu, neboť je vůlí Věčného, že to tak to nemůže déle zůstat!“

Teď Siddhárta věděl, že působit tady je skutečně jeho úkolem. Proto se dal hned druhý den do práce. Jeho duše překypovala odvahou k boji. Cítil, že se nejedná jen o zvěstování Věčného, ale mnohem víc o boj v jeho jménu.

Když Viruda-Sava opakoval svou prosbu, aby Siddhárta pomohl jeho lidu, Siddhárta ho ujistil, ze je ochoten mu pomoci. Rozradostněný kníže zvolal, že on sám chce být první, kdo bude vzývat nového boha! Ať jen Siddhárta připraví oběť, chce ji vykonat.

„Co chceš obětovat?“ podivil se překvapený mistr. Uslyšel samozřejmé vyjádření:

„To, co bude nový bůh požadovat. Jen to vyslov. Nedávno jsme získali deset zajatců. Dobře jsme se o ně starali, jsou tlustí. Máme je zabít bohu ke cti?“

Siddhárta nemohl hnusem a zděšením hodnou chvíli promluvit. Viruda-Sava ale pokládal jeho mlčení za projev nespokojenosti s tím, že je oběť tak nepatrná.

Aby učitele přesvědčil o své dobré vůli, horlivě ho ujistil:

„Máš pravdu. Cizí muži nejsou dost dobří pro vznešeného boha, jehož nám chceš dát. Lidé, které obětujeme, musí být z našeho národa. Postarám se o to, aby pochopové připravili deset našich vojáků.“

Vtom to ze Siddhárty vyrazilo velkou silou. Zdráhal se pronést třeba jen jediné slovo o Věčném, dokud je Viruda-Sava schopen přednést takové návrhy.

Když kníže sledoval nesmírný hněv, který neúmyslně rozpoutal, byl celý zaražený. Chtěl se omluvit, ale Siddhárta na něho křičel, aby mlčel, a chystal se pokračovat v projevech své nelibosti. Vtom se před ním objevila světlá bytost a položila si prst na ústa. Současně uslyšel mírný hlas:

„Siddhárto, tvůj hněv se nesrovnává s věčnými zákony. Jak můžeš od tohoto muže očekávat něco lepšího, když mu to ještě nikdo neukázal? Ukaž mu, že Věčný je jiného druhu než jeho neschopné modly. Ale ukaž mu to v dobrotě! Jak jinak by mohl uvěřit v dobrotu Pána všech světů! Vždyť pán se posuzuje podle služebníků! Pamatuj na to!“

Siddhárta se zastyděl. Vlídně se obrátil na třesoucího se knížete a řekl:

„Viruda-Savo, ty zatím nevíš, se Pán světů nežádá oběti. Chce raději život zachovat, než aby se kvůli němu vraždilo. Ještě se k němu nesmíš modlit. Nejdřív ho musíš poznat a vycítit, jak je vznešený, a pak se můžeš pokusit přiblížit se mu v modlitbě.“

Viruda-Sava sice nerozuměl smyslu Siddhártových slov, ale přesto cítil, že tohoto nového boha obestírá cosi zvláštního. Zachvátila ho úcta, jakou ještě nepoznal. Byla tak silná, že oněměl.

Siddhárta ho začal vyučovat. Brzy však zpozoroval, že pojem boha je pro knížete něčím naprosto neznámým. Pod tímto slovem si neuměl nic představit.

„Které bohy jste dosud vzývali?“ přál si vědět učitel a doufal, že na to bude moci navázat.

Místo, aby se Viruda-Sava konkrétně vyjádřil, zatleskal a nařídil sluhům, kteří přispěchali, aby přinesli jeho bohy. Za chvíli se vrátili se dvěma ošklivě vyřezávanými a pomalovanými prkny. Viruda-Sava vysvětloval:

„První je Hakšr a druhý Šuvi.“

Bezděčně se přitom uklonil, takže si Siddhárta všiml, že kníže pociťuje před těmito ohavnostmi určitou bázeň. Trpělivě zkoumal dál:

„Modlíš se k bohům?“

„Ne, přináším jim oběti.“

„Kdy jim obětuješ? Jen tehdy, když od nich něco žádáš, nebo jim obětuješ pravidelně?“

„Jak se to hodí,“ dozvěděl se.

Siddhárta požádal knížete:

„Vyprávěj mi o svých bozích.“

Viruda-Sava se pomalu rozvykládal:

„Jsou takoví, jak vypadají – oškliví, krutí a krvelační. Když jim nepřinášíme oběti, škodí nám. Děsí nás v noci, že nemůžeme spát, a štvou proti nám dravou zvěř. Sesílají na nás nemoci a smrt a způsobují, že když něco děláme, setkává se to s nezdarem.

Proto jim musíme neustále přinášet oběti, abychom se tomu všemu vyhnuli, zejména když máme v úmyslu vytáhnout do boje nebo na loupežnou výpravu. Ovšem dokážeme být také chytří. Nepřinášíme bohům oběti před válečným tažením, ale slíbíme jim obětovat zajatce, jestliže nám dopomohou k vítězství. Pak se už bohové starají sami, abychom měli hodně zajatců.“

Muž si oddechl a umlkl, celý vyčerpaný nezvykle dlouhou řečí.

Siddhárta byl hluboce otřesen. Drávidové byli nevinní, čistí lidé a jejich dětské názory je uchránily před zlem, kdežto Virudové propadli všemi myšlenkami temnu.

Nevěděl, jak začít, aby těmto ubohým duším pomohl ke Světlu. Když s hrůzou opakoval jména bohů, uvědomil si, že je zná, ale jsou nesmírně zkomolená. Šuvi byl očividně Višnu, Hakšr – tak Virudové nazývali boha Šakru.

„Tvoji bohové ti nemohou škodit, když se jich nebudeš bát,“ řekl přesvědčivě Viruda-Savovi. „Vytvořila je lidská ruka a lidská ruka je může také zničit.“

„Jsou to sice jen jejich obrazy, ale ani ty nesmíme poškodit, jinak by se bohové pomstili,“ tvrdil Viruda-Sava.

„Když jsou to jen jejich obrazy, kde jsou bohové sami?“ zajímal se Siddhárta a měl radost, že našel bod, ve kterém může se svou výukou navázat na staré vědění.

„Bohové jsou všude kolem nás,“ prohodil muž bázlivě.

„Co by se mi stalo, kdybych zničil jeden z těch obrazů?“ vyzvídal učitel.

„Nevím, ale asi by tě zabil blesk, nebo by tě bůh zardousil vlastní rukou.“

„Ukážu ti, Viruda-Savo, že se nic takového nestane. Dávej pozor!“

Než mu v tom kníže mohl zabránit, uchopil Siddhárta jeho zbraň opřenou o stěnu a jednoho z bůžků přerazil.

Viruda-Sava zařval strachem a zakryl si oběma rukama oči. V místnosti bylo ticho. Nic se nestalo.

„Podívej se,“ dodával mu Siddhárta odvahu. „Obraz je rozbitý a bohové se nehlásí. Víš proč? Protože není bůh, který by se podobal této příšeře. Existují sice temné mocnosti, které možná vypadají podobně, ale ty já neznám a na mne se neodváží, protože jsem sluhou Pána všech světů.“

Viruda-Sava úzkostlivě pohlédl na hromádku třísek na zemi a zjišťoval:

„Jsem chráněný také já, když stojím u tebe?“

„Jsi chráněný, protože jsi poznal, že tvůj bůžek není nic, a protože chceš být žákem nové víry. Viruda-Savo, přemýšlej: kdyby vaši bohové měli nějakou moc, tygři by nerozsápali tvého předchůdce, jakmile jsem jim to dovolil. Kdo myslíš, že mi dal moc nad zvířaty?“

Viruda-Sava neodpověděl a vyhrkl:

„Ten násilník si nic jiného nezasloužil!“

Zdálo se, jako by se duše knížete Siddhártovi opět vymykala, musel ji přidržet pevněji. Rychle se rozhodl a rozbil i druhou modlu. Prudký pohyb mu prospěl, neboť mohl na něčem vybít svou vnitřní nespokojenost. Viruda-Sava již očividně neměl strach, už nečekal, že se přihodí něco hrozného.

„Poruč svým sluhům, aby venku zapálili hranici,“ navrhl Siddhárta. „Spálíme tam tyto třísky.“

Čekal, že kníže bude odporovat, ten však souhlasil. Když se hranice rozhořela jasným plamenem, sám dokonce pomáhal mistrovi házet do ohně trosky někdejších bůžků. Náhle začal vítězoslavně prozpěvovat:

„Tady hoří Šuvi a Hakšr, falešní bohové. Jsou příliš zbabělí, než aby se pomstili za to, že jsme rozbili jejich obrazy. Mají strach z cizího, velkého boha. Pojďte, lidé, a podívejte se, jak hoří!“

Pak začal křepčit kolem plamene a diváci se přidali k němu. Rozpoutala se nepopsatelná vřava. I ostatní se totiž dali do zpěvu, pokud je možné považovat za zpěv neartikulované skřeky, jimiž oznamovali, že Šuvi a Hakšr jsou navždy zničeni.

Když plameny dohořívaly, snesli lidé všechny hrozné obrazy bohů, které měli doma, a naházeli je do ohně. Jeho plameny pokaždé znovu jasně zaplály. Jedna nestvůra po druhé padla za oběť plamenům.

Ženy a děti z dálky přihlížely tomuto divadlu. Když viděly, že muži nepřinášejí lidské oběti, ale že spalují ohyzdné modly, smály se a tleskaly. Chlapci popadli malé bubínky a spustili ohlušující rámus.

Siddhárta a oba jeho žáci se dívali se srdcem tlukoucím rozčilením na odporný výjev, který se před nimi odehrával. A přece cítili, že byl učiněn velký krok vpřed. Siddhárta ale směl vidět ještě něco jiného.

Viděl, jak z plamenů vystupují ohyzdné útvary: myšlenky, které lpěly na pitvorných bůžcích!‘

Tyto útvary se snažily upnout se na křičící a rámusící dav. Z plamenů však vystupovalo ještě něco jiného. Nebyly to útvary, ale světlé, barevné a jasné bytosti. Zahnaly útvary a přinutily je k ústupu, až je nakonec uchopily vzdušné bytosti a s kouřem je odvály.

„Děkuji ti, Věčný, že jsem to směl vidět!“ modlil se hluboce dojatý Siddhárta. „Jak je to krásné, když víme, že nás v každém okamžiku obklopují tvoji služebníci, kteří nám pomáhají.“

Konečně již neměly plameny potravu a zvolna dohasínaly, až s praskotem uhasly. Kolem ohniště byla téměř tma. Lidé vyčerpaní bláznivým tancem se pomalu uklidňovali a lapali po dechu. Siddhárta na ně zavolal a vybídl je, aby si sedli kolem něho, že jim bude vyprávět.

„Vyprávět!“

Jásali jako děti. Neznali nic krásnějšího. Siddhárta začal líčit, jak viděl vystupovat z plamenů všechny zlé útvary, ale jak je služebníci Věčného, Pána všech světů, odháněli, takže musely v dýmu stoupat vzhůru a vítr pak dým rozehnal.

Siddhárta byl rozený vypravěč pohádek. Sám netušil, jak úchvatně dovede líčit, jak barvitě umí přednášet. Posluchači mu viseli na rtech a nikoho nenapadlo pochybovat o tom, co řekl.

Ale nikdo o tom také nepřemýšlel. Přijímali jeho slova tak, jako by šlo o pohádku. Když skončil, prosili ho, aby příští den vyprávěl znovu.

„Zapálíme zase hranici?“ přáli si vědět.

„Vždyť jsme už všechny obrazy spálili,“ podotkl Siddhárta, jemuž se ulevilo. Na jejich naléhavé prosby jim ale slíbil, že kdyby se našly ještě nějaké, dá zapálit novou hranici.

Vyčerpaný, zhnusený, a přesto vděčný večer ulehl na lůžko. Tento den mu přinesl nesmírně mnoho.

NAZÍTŘÍ ráno k němu přišel Ánanda celý ustaraný.

„Pane, kněží se na tebe hněvají. Spálil jsi obrazy, se kterými provozovali zázraky. Usilují ti o život.“

„Ánando, myslíš, že mně mohou ublížit?“ pronesl Siddhárta klidně. „Pán všech světů mě ještě potřebuje pro svoje velké dílo. Dokud mu smím sloužit, nic zlého se mi nestane, i kdyby se proti mně spikli všichni kněží Virudů. Ale přesto ti děkuji, že jsi mne varoval. To, že to vím, mi možná pomůže zlomit moc kněží.“

Před polednem Siddhártu zavolali. Na náměstí se shromáždilo mnoho lidí a zapálili hranici. Na spálení čekala obrovská kupa bůžků, zpracovaných mnohem hruběji než ti včerejší. Siddhárta přistoupil blíž. Na hranici poskakoval maličký bytostný v pestrém kabátku, kterého mohl vidět jen on, a chichotal se:

„Virudové nejsou hloupí. Všechno, co tady vidíš, připravili přes noc a dnes ráno, aby plameny měly potravu.“

To bylo nepříjemné překvapení. Siddhárta poděkoval čipernému mužíčkovi, pak ale uvažoval, co má dělat, aby zabránil podobným událostem. Z jeho nitra se vydral výkřik o pomoc:

„Věčný, my přece nechceme pořádat představení! Vnukni mi, jak si mám počínat!“

Modlitba mu přinesla uklidnění. Pomalu vzal jedno z prken do ruky, zavrtěl hlavou a obrátil se na lidi, kteří ho napjatě pozorovali:

„Když spálíme tato prkna, budou sice ošklivé myšlenky stoupat vzhůru, ale Boží služebníci nebudou zahánět zlé duchy, protože jste jednali potměšile. Tyto obrazy jste totiž potají vytvořili v noci a dnes ráno, a tím jste na sebe zlé duchy sami přivolali.“

Stáli před ním se svěšenými hlavami jako pokárané děti.

Plamen, který nikdo neživil, uhasl. Siddhárta přivolal muže k sobě a slíbil jim, že jim bude opět něco vyprávět. S ulehčením přistoupili blíž a posadili se kolem něho.

Tentokrát jim vyprávěl o služebnících Pána světů. Líčil, jak horlivě plní všechny svěřené úkoly, jak pomáhají lidem a učí je, jestliže jsou čistí a otevření.

Vzadu za skupinkou mužů se vytvořil kruh naslouchajících žen a dětí. Všichni napjatě naslouchali a Siddhárta vyprávěl tak dlouho, až je hluboká noc donutila odejít do svých obydlí.

Když se rozcházeli, požádal Viruda-Savu, aby nechal hromadu prken odstranit a spálit. Nejsou to sice bůžci, ale přesto se s nimi nemají provádět nějaké nepřístojnosti. Pak se obrátil k odchodu.

Vtom ho zezadu uchopila tvrdá ruka a druhá ruka mu sahala po hrdle.

Siddhárta se bleskurychle obrátil a silou, jakou by v něm nikdo nehledal, útočníka odmrštil. Ten ze sebe vyrazil kletbu a utekl. Nikdo si přepadení nevšiml a Siddhárta o něm pomlčel.

V příštích dnech pokračoval ve vyučování a vyprávění. Dokud jen vyprávěl, lidé ochotně naslouchali. Když však mluvil o Pánovi všech světů a objasňoval, že ten, kdo mu chce sloužit, musí být vnitřně čistý a bez chyb, jeho posluchači se nudili. Začali si mezi sebou tiše šeptat, smát se a nakonec odešli.

Jen nepatrný kroužek zbylých posluchačů se přimkl těsněji k němu. Byli to muži, jejichž obličeje nevypadaly tak zesurověle jako u většiny ostatních. Když jim vyprávěl o Věčném, zazářily jim oči a někdy jeho řeč přerušili jásavým zvoláním. Ale Viruda-Sava mezi nimi nebyl!

Siddhárta se proto rozhodl postupovat jinak. Pozval muže, kteří u něho vytrvali až do konce, aby příští den přišli na dvůr paláce, ale aby se o tom ostatním nezmiňovali. Nebude již pravidelně vyprávět na velkém náměstí.

Jak si přál, tak se také stalo. Denně k němu přicházeli jedni a titíž muži, a čím déle je učil, tím dychtivěji naslouchali. Sami už také kladli otázky a občas s sebou přivedli někoho nového. Siddhárta ho pak vlídně přijal do svého kruhu.

Vyučoval v hlavním městě už několik měsíců a dospěl k názoru, že je načase, aby působil i v jiných částech země. Vyzval muže, ze kterých se stali jeho žáci, aby ho doprovázeli. Muži radostně souhlasili.

Jednoho dne vyrazili. Chtěl poslat ozbrojence zpátky, Ánanda i Maggalana ho ale naléhavě varovali, aby to nedělal. Vzal je proto s sebou také.

Procházeli úrodnou, ale zanedbanou zemí. Kde narazili na osadu, tam se zastavili. Siddhárta mluvil k obyvatelům a Virudové, kteří ho doprovázeli, vynášeli z chat bůžky a pálili je.

Striktně však dbali na to, aby při spalování bůžků nevznikala vřava, protože Siddhárta jim připomněl, jak byl divoký tanec odporný.

Jestliže učitel někde našel duši, v níž se ozvala touha po Věčném, zdržel se v osadě delší dobu. Většinou ale po dvou až třech dnech putoval s pokleslou myslí dál.

Stávalo se také, že se k jeho průvodu připojili noví lidé. Zařadil je mezi ostatní a ti je cestou vyučovali.

TAK PLYNUL čas jako v letu. Ani nevěděl, kolik měsíců je už na cestě. Nebo to jsou dokonce roky? Nikdo to nedokázal přesně určit. S družinou, která se zatím rozrostla asi na sto žáků, prošel zemi Virudů křížem krážem.

Jednoho dne dorazil k úpatí nevysokého pohoří tvořícího hranici země. Přestože byli všichni unavení, Siddhárta cítil, že musí vystoupit nahoru. Čile se pustil po úzké pěšince vyšlapané kozami. Šlo se mu lépe, než očekával. I jeho průvodci ho bez reptání následovali.

Dříve než zapadlo slunce, stáli nahoře a dívali se dolů. Úrodná rovina, rozprostírající se mezi vysokými a nižšími pásmy hor, ležela před nimi jako koberec. Dole řeka Krišna valila své mohutné vlny do moře. Bylo je vidět v dáli jen jako modravou čáru.

„Jak krásná je země Virudů,“ prohlásil Siddhárta před svými průvodci, „ale tento národ si toho nevážil, nedbal velkého daru, který mu tím byl dán. Nedbal ani milosti, kterou mu Věčný prokázal tím, že o sobě poslal zvěst. Proto bude vyhlazen až na malý hlouček, který zde stojí se mnou. Zanikne se všemi svými hříchy, takže už po něm nezůstane ani stopa.“

Mluvil jako věštec, nutila ho k tomu neznámá vnitřní moc. Sám si ani neuvědomoval, co právě pronesl. Jeho průvodci na něho zírali. To přece nemůže být pravda! Jak by k tomu mohlo dojít?

Maggalana přistoupil k mistrovi a oslovil ho. Siddhárta se probudil jako ze sna, a když mu učedník sdělil, co právě oznámil, mihl se po jeho tváři stín hlubokého smutku.

„Ani nevím, co jsem vám právě řekl,“ poznamenal. „Ale ten, kdo mluvil skrze mne, to věděl. Je načase, aby na Virudy dopadl soud Věčného. Nebylo by správné, aby se tito lidé temnot stali zkázou všech okolních zemí. Vy, kdo jste se mnou, se nestrachujte. Budete zachráněni, protože jste se stali služebníky Věčného. Musíte se mnou přihlížet zániku svého lidu, abyste o tom mohli podat svědectví jiným lidem.“

Noc strávili pod zářící hvězdnou oblohou. Vzešlo nové jitro. Z nitra země se začalo ozývat mohutné dunění a rachocení a bylo cítit, jak se země chvěje.

„To jsou služebníci Věčného, kteří pracují ve skalách,“ vysvětloval Siddhárta.

Rozpoutala se prudká vichřice. Přihnala se od moře a s hukotem a sténáním zuřila kolem skal, na kterých se tísnila Siddhártova družina.

„Vrhněte se na zem,“ přikázal mistr, „jinak nás odnese bouře.“

Ta již propukla plnou silou. Z oblohy se řinuly proudy vody. Nastala úplná tma, jen tu a tam šlehl ohnivý blesk. Tak to trvalo mnoho hodin. Konečně se průtrž mračen zmírnila. Zuření živlů pomalu utichlo, dozněl rachot v zemi a půda se přestala chvět.

První vstal Siddhárta, ale sotva se rozhlédl po okolí, vydral se mu z hrudi výkřik největšího zděšení. Ostatní vyskočili, rozhlédli se a ani oni se neubránili výkřiku.

V místech, kde se před několika hodinami rozprostírala úrodná země, se teď vzdouvalo moře. Jen někde z něho vyčnívaly vrcholky hor jako nepatrné ostrůvky. Země Virudů zmizela!

Hrstka lidí, kteří přežili katastrofu, hleděla s hlubokým pohnutím do neklidných vod. Nikdo z nich nebyl schopen promluvit. Konečně se Siddhárta začal z celého srdce modlit. Děkoval Věčnému, že je zachránil v soudu, který stihl lid propadlý temnotám. Pak vyzval své průvodce, aby po druhé straně hory sestoupili dolů. Opět ho ochotně následovali.

Vlivem strašlivého prožití, které každého z nich bezprostředně zasáhlo, se stali upotřebitelnými nástroji Věčného. Jejich domovy, ženy a děti, jejich majetek, všechno pohltily mořské vlny.

Uvědomili si, jak je tvor nepatrný a jak vznešený je Pán světů, který trůní nad ním. Stačí jediné jeho slovo, a všechna lidská díla jsou ta tam.

Otřesení muži zůstali zatím u Siddhárty a pomáhali mu jako předtím. Národ, k němuž teď přišli, nepropadl ještě celý temnotám jako Virudové. Většina lidí se ochotně a s radostí otevřela zvěsti, kterou jim Siddhárta se svými průvodci přinesl.

Mistr proto začal posílat své žáky ve skupinkách po zemi. Do všech míst přinášeli vědění o Pánovi všech světů a zároveň rozněcovali snahu po lepším životě.

Siddhárta se rozhodl vytvořit své učení a pokud možno je ještě prohloubit. Proto měl v úmyslu se trvale usídlit. Už příliš dlouho chodil bez oddechu po zemi. Získal přitom mnoho neocenitelných poznatků, teď se mu ale zdálo, že už je čas, aby se místo něho vydali na cesty jiní.

Se svými žáky, které vysílal po celé zemi, se domluvil, že se budou pravidelně v určitou dobu vracet k němu a vyslechnou, co pro ně bude mít nového a lepšího. Sami mu pak podají zprávu o svém působení a o pokrocích ve vědění o Věčném mezi lidmi.

Samozřejmě že i oni najdou žáky a průvodce, jinak to ani není možné, pokud budou učit správně. Nové žáky ať vezmou při každém návratu s sebou, aby ještě absolvovali vyučování u něho.

Před očima mu tanul obraz školy, která by se podobala škole v Utakamandu. Napřed ale musí najít místo, které mu bylo duchovně ukázáno.

Cestou na sever se dostal do krajiny ležící mezi dvěma veletoky: posvátnou Gangou a Indem. Indus považovali praobyvatelé tohoto území za svého otce.

Žili v domnění, že byli zformováni z bahna tohoto veletoku a že jim pak Brahma v paprscích slunce vdechl život. Proto jim byl posvátný také Indus, cítili s ním vnitřní spojitost.

Mezi těmito dvěma veletoky se rozprostírala velká poušť zvaná Thár. Siddhárta ji na radu malých bytostných přátel se svými průvodci objel.

„Na tomto území najdeš jen písek, kam se podíváš. Je to smutný kousek země. Vyhni se mu! Když se ale obrátíš dál k severu, dostaneš se do úrodné krajiny s bujným rostlinstvem. Tam založ své město.

Nedej se zlákat, aby ses usadil v některé osadě, která už stojí. Víš dobře, že by ses tam mohl dostat do okruhu nečistého vyzařování, nedobrých myšlenek. Město, které máš založit, má být vystavěno ke cti Pána všech světů a má již od základu zářit čistotou a myšlenkami na Věčného. Pamatuj na to!“

Vědomí, že smí postavit město ke cti Pána světů, naplnilo Siddhártu velkou radostí. Pracovních sil bude mít dost, protože všude se k němu připojovali lidé ze všech kast a stávali se jeho žáky. Vyskytovali se mezi nimi i řemeslníci všeho druhu.

Některým z nich se zmínil o svém úmyslu. Měli radost, že se budou smět také podílet na tomto díle.

Siddhárta se cestou často zamyslel nad tím, jak je možné, že se uprostřed země, v samém sousedství neobyčejně úrodného území, rozprostírá tak velká poušť. Protože se nemohl této myšlenky zbavit, rozhodl se, že se zeptá svých maličkých přátel. Možná, že mu vysvětlí, jak vznikly tyto rozdíly v půdě.

Ovšemže to věděli a ochotně mu vykládali:

„Před dávnými časy, kdy tuto část země lidé ještě neobývali, bylo všechno utvářeno úplně jinak. Moře, které se teď rozlévá po obou stranách země synů Indu do nedozírné dálky, tehdy tvořilo souvislý celek. Od pohoří Vindhja, které jsi před několika měsíci s takovými obtížemi překročil, burácelo mohutné moře až nahoru k vysokému Himálaji, který znáš. Jižně odtud se z moře vynořila země jako velký ostrov.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal zmatený Siddhárta. „Kde byly Indus a Ganga?“

Vyprávějící mužíčci se rozesmáli.

„Posvátná Ganga tehdy ještě vůbec neexistovala. Indus, váš otec, se valil dolů z Himálaje stejně jako dnes, vrhal ale své bouřlivé vody hned do moře, protože zde nebyla země, kterou by napřed protékal.“

„A vy jste tehdy už byli tady?“ nemohl potlačit Siddhárta svou zvědavost. „Viděli jste to na vlastní oči?“

„Ne, před námi zde byli silnější bytostní. Spolupracovali na přetváření hor a údolí, na odvádění říčních proudů a moří. Mořské víly nám zpívaly o tom, jak musely na rozkaz Pána světů opustit krásné nivy na úpatí sněhem pokrytých hor. V nitru země to dunělo, kameny se tlačily na povrch, země se vynořovala z vod a moře ustupovalo na obě strany. Zanechávalo přitom za sebou široké pruhy neúrodného písku.

I k tomu došlo na příkaz Pána světů, jemuž všichni sloužíme. On ví, proč to tak nařídil. Ale tam, kde moře za sebou nechalo úrodné bahno, kde v půdě zetlely rostliny a zbytky zvířat, vznikla úrodná krajina, do které tě nyní vedeme.

Tehdy se směl Indus protáhnout a mnoho řek k němu chvátalo ze všech stran. V té době vznikla i Ganga, která teď protéká rozlehlou nížinou.“

„Smím založit město ke cti Pána světů na jejích březích?“ zatoužil vědět Sdiddhárta, který napjatě sledoval vyprávění maličkých.

„Ne, nesmíš stavět v blízkosti jejích vod, protože čas od času vystupuje z břehů a zaplavuje okolí. Pro pole je to požehnání, městu by to však neprospívalo.“

Náhle se zvedl ostrý vítr a jako pozdrav pouště Thár s sebou přinášel ze západu jemná zrníčka písku. Siddhárta už věděl, proč ho maličcí varovali před tímto krajem. Zrníčka písku je citelně bodala, nos jim opuchl, oči se zanítily a uši je začaly bolet.

A to trvalo jen několik hodin! Co by asi zakusili, kdyby je maličcí nevedli? Znovu a znovu Siddhárta cítil, jakou vděčností je jim zavázán.

Čím více pronikal se svou stále početnější družinou na sever, tím byla krajina nádhernější. Byla nesmírně úrodná. Rozprostíraly se zde jeden vedle druhého širé lány plné ovocných stromů všeho druhu, které byly obsypané ovocem. Mezi stromy se vinuly popínavé rostliny se sladce vonícími květy. Nádherně zbarvení ptáci oživovali kraj, kde nebyla města, ale jen malé osady a samoty.

„Kdo chce obdělávat půdu, musí zůstat sám,“ poučil Siddhárta žáky, kteří by rádi věděli, proč tomu tak je.

Čím dále postupovali touto nížinou, tím častěji se objevovaly opice. Téměř nesnesitelný křik prořízl čas od času ticho, tolik potřebné pro učící se muže, kteří tudy putovali.

Dlouhoocasá mrštná zvířata je obtěžovala svou velkou dotěrností. Opice se neostýchaly krást jim potraviny, ba i části oděvu, které upoutaly jejich pozornost. Obratnými prsty se všeho zmocnily a nakonec to rozbily nebo použily pro své účely.

Muži již viděli opice všeho druhu a velikostí, ale s takovým množstvím opic, na jaké narazili zde, se ještě nesetkali. V lesích se jich proháněly celé tlupy přísně oddělené podle druhů.

Nežily mezi sebou v míru. Jakmile se k tlupě přiblížil člen jiného kmene, strhla se řež. Při ní se jejich řev, beztak už ošklivý, ztrojnásobil, takže žáci si vždy smutně povzdechli:

„Cožpak je možné, abychom tady vystavěli město ke cti Pána světů? Opice budou neustále rušit mír a harmonii.“

Siddhárta malomyslné muže utěšoval. V pravý čas se najde pomoc i v tomto případě. Věděl, že je jen nutné, aby se s opicemi dorozuměl, a pak je bude moci přimět k tomu, aby měly před městem Věčného úctu.

Zatím na to ale ještě nepomýšlel. Jeho společníci se mohou od těchto zvířat naučit nesmírně mnoho. Kéž by poznali, jak ošklivé je nesmyslné tlachání a jak bezúčelný je neustálý svár.

JEDNOHO dne dovedli maličcí Siddhártu na výšinu, odkud se otevírala pohádkově krásná vyhlídka na rozlehlou rovinu. Po obou stranách se táhla úrodná země, zavlažovaná vodami posvátného proudu. Na polední straně se v dálce leskla žlutavá poušť a na severu upoutávaly zrak zasněžené vrcholky vysokých hor.

Siddhártovi se rozbušilo srdce: Himálaj! I když nemohl nic zřetelně rozeznat, přece jen vytušil, že tam v dáli se vypínají nebetyčné hory, kde leží skrytý jeho domov.

Domov! Jak dlouho už na něj Siddhárta nepomyslel! Dobu jeho pozemského štěstí překrylo toto velké prožívání. Byla zasutá ve vzpomínkách jako pohádka. Ale dnes se v něm probudilo cosi jako stesk a touha po tom, co kdysi bylo jeho.

Náhle se jeho vnitřního sluchu dotkl hlas dlouho postrádaného duchovního vůdce:

„Siddhárto, zde je místo, kde postavíš město ke cti Pána světů, Věčného, Vznešeného! Má se stá městem moudrosti a učení, městem čistoty a usilování ke Světlu. Proto musí být celé postaveno z bílého kamene, aby vám neustále připomínalo svůj účel. Město se má jmenovat Indraprastha.“

Duchovní vůdce umlkl.

Siddhárta oznámil svým průvodcům, že zde zůstanou a začnou budovat město. Ať proto všichni opustí horu a postaví si obydlí na jejím úpatí nebo na jejích svazích. Pak budou smět pomáhat nahoře.

Muži byli šťastní, že dlouhé putování skončilo. S chutí se dali do přidělené práce a stavěli si obydlí podle svých národních zvyklostí. Na hoře však spolupracovali bytostní.

Nejdříve dal Siddhárta postavit školu. V noci mu byl ukazován přesný postup stavby, takže ve dne mohl bez rozmýšlení udělovat přesné pokyny, jak se má v práci postupovat.

První den ráno přistihl obrovskou tlupu opic, jak se motá okolo bílých kamenů. Bytostní pomocníci stáli stranou a měli očividnou radost z toho, s jakou horlivou zvědavostí se zvířata všeho dotýkají a všechno očichávají.

Siddhártovi to však připadalo jako znesvěcení. Prosil o vnitřní pomoc.

„Stavba, kterou zde chceme vybudovat, má sloužit ke cti Pána světů a vydávat o něm svědectví.“

Obrátil se k opicím a vyzval je:

„My lidé se musíme nejdřív naučit, jak Pánu světů nejlépe sloužit. K tomu potřebujeme nerušený klid. Proto vás žádám: vyhýbejte se v budoucnosti této hoře, abyste nás nerušily v naší zbožné činnosti.“

Siddhárta mluvil slavnostním tónem a téměř zapomínal, že mluví ke zvířatům. Opic se jeho slova zjevně příliš nedotkla, ale jejich smysl přece pochopily: z lásky k Pánu všech světů se mají této hoře vyhýbat!

To jim připadalo velmi těžké – vždyť byly tolik zvědavé na to, co se tady bude odehrávat!

Siddhárta to náhle pochopil. Mimoděk se usmál přirozené opičí zvědavosti a uvažoval, do jaké míry jim smí vyhovět. Vtom se ozval jeden z velkých bytostných:

„Teď vidíš, proč jsme zastavili svou práci a ustoupili těm všetečkám. Když jsi nedávno přišel sem nahoru, nedokázal jsi to pochopit. Nesmíš těmto mrštným zvířatům zakázat, aby sem přicházela, bylo by jim to líto. Dovol jim, aby se sem mohla občas podívat. Víme, že se budou chovat tiše.“

Siddhárta se sklonil před moudrostí bytostných a souhlasil. Čiperky se tak zaradovaly, že začaly hned štěbetat. Na pronikavý výkřik vedoucího tlupy ale zase ztichly.

Stavba nerušeně pokračovala. Když stála škola se všemi vedlejšími budovami, postavili rozsáhlý obytný dům asi pro sto osob.

Siddhárta ještě nevěděl, k jakému účelu má sloužit, ale protože od svého duchovního vůdce dostal ke stavbě příkaz i plán, nestaral se už o ostatní záležitosti. V domě byly neobyčejně malé komůrky a dva velké podlouhlé sály.

Obě tyto první stavby spolu těsně sousedily. Opodál stála budova určená k ubytování návštěvníků. V ní byly pokoje prostorné a vzdušné a celý dům obklopovala velká zahrada. Vznikly rovněž hospodářské budovy.

Po dokončení všech staveb svolal Siddhárta učedníky a žáky na velké prostranství ukryté trochu stranou ve stínu vysokých palem a poděkoval Pánu světů za veškerou pomoc, které se jim dostalo. Prosil o požehnání novému městu, aby všechno, čemu se v něm bude učit, o čem se bude přemýšlet a co se v něm vykoná, sloužilo Pánovi ke cti. Slíbil, že všichni budou vždy smýšlet stejným způsobem.

Potom vybral mezi žáky ty, kdo měli vstoupit do školy jako první. Bylo to asi sedmdesát starších i mladších mužů, kteří z celé duše toužili přiblížit se k prameni vědění.

Dál určil ty, jimž chtěl svěřit nějakou funkci. Vedení školy si ponechal pro sebe, potřeboval ale ještě učitele. Našel je mezi svými učedníky.

Teď se rozhlížel po nějakém kupci, který by mohl převzít obstarávání nákupů pro město. Našel staršího žáka, který se vyslovil, že by chtěl u Siddhárty zůstat navždy.

Tohoto žáka mistr pojmenoval na památku podle svého někdejšího pána, kupce Amuruddby. Amuruddbovi svěřil všechno zevní vedení. Společně s ním měl určovat, kde ubytují žáky i hosty, a starat se o to, aby bylo vždy dostatek čerstvých potravin.

Amuruddba se horlivě ujal svěřeného úkolu. Uvažoval, jak by bylo výhodné, kdyby mohli v údolí získat pole a pěstovat na nich obilí a ovoce. Mezi svými druhy našel dost rolníků z tohoto kraje, kteří se rádi ujali takové práce. Pak byli vybráni také řemeslníci, zahradníci, dělníci a lidé, kteří by se starali o dobytek.

Tak zbyla už jen skupinka asi dvaceti starších mužů, pro které nebyla žádná práce. Všichni pocházeli z kasty učenců a snažně prosili, aby směli žít na hoře.

Siddhárta je přijal zpočátku jako hosty. Věřil, že ostatní mu bude sděleno později. A hle: jednou v noci si náhle uvědomil, k jakému účelu má vlastně sloužit velký dům s malými komůrkami. Byl určen pro muže, kteří chtějí zasvětit svůj život výhradně zbožné službě Věčnému. Před přijetím se musí podrobit zkoušce a podřídit se určitým pravidlům.

Dokud Siddhárta tato pravidla nestanovil, nechal muže klidně v nevědomosti, jaká je čeká budoucnost.

Nutilo ho to, aby všechny pozemské, vnější záležitosti uspořádal co nejdříve, aby se pak mohl nerušeně věnovat prohloubení učení. Chtěl se s ostatními rozdělit o výsledky svých dlouhých úvah, o nové poznatky, na které mezitím ještě přišel. Staré výrazy chtěl nahradit vhodnějšími, srozumitelnějšími.

Když bylo vnitřní zařízení školy hotové, žáci se do ní nastěhovali. Tím se uvolnily budovy na úbočí hory – byly určeny k ubytování nováčků.

Školní vyučování mělo být zahájeno velkou společnou slavností. Den předtím dorazili neočekávaně Ánanda a Maggalana spolu s lidmi, kteří je doprovázeli.

Zavládla všeobecná radost. Zatímco se muži, kteří přišli, obdivovali osadě na hoře, dal si Siddhárta vyprávět o všem, co zažili a vykonali. Odvedli dobrou práci a zavítali sem v pravou chvíli, aby získali nové podněty.

JEDNOHO zářivého, krásného rána se všichni shromáždili na velkém prostranství. Siddhárta prosil Pána světů o požehnání pro školu a stanovil některé zákony, které nesměl nikdo přestoupit.

„Jediný Bůh je Pánem světů! Jemu je zasvěcena škola i osada.

Nikdo se mu nesmí stavět na roveň, a to ani v myšlenkách!

Všichni tvorové Věčného jsou si však rovni. Kastovnictví neexistuje!

Je nutné stejně ctít všechny tvory, ať jsou to lidé, zvířata nebo rostliny. Nikdo se na nich nesmí prohřešit!“

Tyto zákony měly platit pro všechny stoupence. Pro školu je doplnil ještě několika dalšími:

„Nepijte opojné nápoje! Ohlupují vás a svádějí ke hříchu.

Žijte cudně a mravně! Koupejte se každý den a péčí o své tělo vzdávejte dík Tomu, kdo vám je dal.

Nelžete! Lež je opovrženíhodná a snižuje vás i toho, jehož jste obelhali. Všichni máme povinnost říkat jen pravdu. Buďte přímí v jednání a nepředstírejte něco jiného, než co si myslíte a cítíte.

Nikdo neber druhému, co je jeho!“

Když Siddhárta stanovil tyto zákony, přál si vědět, zda je všichni uznávají. Uslyšel radostný slib.

Původně bylo určeno, že se teď žáci se svými učiteli přesunou do jednoho z velkých školních sálů, aby tam vyslechli, co jim má Siddhárta říci. Protože se ale sešlo mnoho hostů, a kromě toho i ostatní přívrženci prosili, aby směli slyšet Siddhártovu řeč, padlo rozhodnutí, že zůstanou pod širým nebem, zvláště když slunce ještě příliš nepražilo.

Siddhárta se rozhovořil:

„Buďte zdrávi, milí přátelé, žáci, hosté i vy bytostní, kteří jste zde s námi!

Toto je první řeč věnovaná učení o Věčném, kterou k vám pronáším. Naslouchejte pozorně a přijímejte má slova srdcem! Doufám, že bude následovat ještě mnoho dalších, ale tato první je zvlášť důležitá.

Když jsme mluvili o životě, řekl jsem vám, že život je řetězem utrpení, i když těm mladším z vás se to tak ještě nejeví. Toto utrpení jsme si způsobili sami, hlavně svými nesprávnými žádostmi. Proto musíme tyto žádosti překonat a pak na nás již utrpení nebude tolik doléhat.

Teď přijde to nové, co jsem vám ještě nepověděl. Dávejte pozor!

Jestliže chceme překonat žádosti, musíme se změnit. Ale jak to máme provést, zejména my starší, když už máme podstatnou část života za sebou?

Dlouho jsem o tom přemýšlel, až mi bylo pomoženo shůry. Našel jsem cestu k úplné přeměně člověka. Skládá se z osmi stupňů, z nichž každý jednotlivý musíme beze zbytku prožít, než můžeme přistoupit k dalšímu. Nemůžeme také žádný přeskočit, neboť navazují jeden na druhý.

Chcete-li jít se mnou touto cestou, vystupte nejdříve na první stupeň, na jehož bráně se skví slova

Pravá víra.

Obě slova musíte zdůraznit stejně, protože záleží nejen na víře, ale i na její pravosti. Bez víry jste bezmocní. Vaše víra však musí být pravá, musíte být skálopevně přesvědčeni, že Věčný je Pánem všech světů,. Ostatní, jako Šakra, Višnu, Šiva a Lókapála, jsou jeho služebníci, kteří vám mohou jen pomáhat, jestliže s nimi budete sloužit Věčnému. Mára je zlý, od toho se odvraťte! Když tomu správným způsobem z celé duše věříte, pak se vám podaří vystoupit na druhý stupeň. Na jeho bráně je vytesáno slovo

Odhodlání.

Víra v Pána světů musí být tak silná, že se rozhodnete sloužit jen jemu. Že zapomenete sami na sebe a oprostíte se od všeho dosavadního. Musíte začít žít novým způsobem, jak to většina z vás již učinila. Pryč se vším starým! Všechno, co vás poutá k minulosti, musí zmizet! Téměř nepozorovaně pak vystoupíte na nový stupeň. Jmenuje se

Slovo.

Věčný nepotřebuje mnohomluvné služebníky! Buďte skoupí na slovo a o každém slově, které promluvíte, uvažujte, zda je plnohodnotné. Sem patří také příkaz: Nelžete! Dbejte na to! Slovy se snadno zhřeší, ale náprava je těžká. Ze slov však vzniká

Čin.

To je další stupeň. Jestliže vaše slova přimějí k činu vás nebo jiné lidi, výsledek je stále stejný. Pokud jsou vaše slova dobrá, podají o nich svědectví dobré skutky. Když ale nedbáte na svá slova, vzniknou z nich špatné činy, které vám i ostatním způsobí škodu. Chraňte se toho! Zato se ze všech sil snažte, aby neminul den, kdy byste nevykonali alespoň jeden dobrý skutek. Přemáhejte sami sebe. Donuťte se vykonávat věci, které vám připadají těžké. Tím snadněji zvládnete tento stupeň.

A když vám povím o dalším stupni, mnozí z vás se budou usmívat. Jmenuje se

Život.

Vždyť všichni žijeme, pomyslíte si! Jestliže se vůbec musí o tomto stupni zvlášť mluvit, měl by stát na prvním místě. Ale není tomu tak, přátelé, vy ještě nežijete! Žít neznamená hovět přirozeným potřebám, jako je tomu u zvířat nebo u rostlin. Žít znamená hýbat se a být činný, dokazovat skutkem, že jsme opravdu živí. Je to naprosté využití každého okamžiku, ať už prací nebo myšlením. Pak, až nadejde náš čas, nás takový život dovede z pozemského bytí do pravého života na onom světě.

Proto se další stupeň nazývá

Snaha.

Máte se snažit žít tak, abyste opět našli místo, odkud jste vyšli. Z onoho světa jsme přišli a onen svět musíme hledat. Vy víte, že toho nemůžeme dosáhnout jediným životem, a že se proto musíme narodit na tento svět víckrát.

Ale říkám vám, že se na svět vracíme opět jako lidé, ne jako zvířata nebo rostliny, protože ty jsou jiného druhu než my. Člověk, zvíře a rostlina se nikdy nemísí. Bráhman učí, že hněvivý člověk se stane tygrem, bázlivý člověk se změní v myš. Ptám se vás: co by tím získal? Byl by to pro něho pokrok? Nebyl!

Vracíme se na tuto zemi, ale jako lidé. A budeme se vracet tak dlouho, dokud nedosáhneme místa, odkud jsme vyšli. Dosáhneme jej pouze tím, že se v každém životě propracujeme o kousek výš. Tomu se říká pravá snaha.

Jestliže se nám však podaří, aby celý náš život byl pravým usilováním, stane se z něho

Dík

tomu, kdo nám jej dal. Naše nitro má být naplněno díkem, díkem, který nás oblažuje a obšťastňuje. Ten, kdo děkuje, nemá čas na nářky. Kdo děkuje správným způsobem, proměňuje dík v čin! Bude pomáhat jiným lidem tak, jak se dostávalo pomoci jemu.

Na poslední stupeň budou moci vystoupit jen ti, kdo věrně prošli všemi ostatními stupni a všechny prožili. Jmenuje se

Pohroužení se do sebe.

Až dospějete k tomuto bodu, dostane se vám schopnosti naslouchat sami sobě. Pak se vám zjeví velké věci. Ne, co vy si myslíte, ale to, co vám zjevuje Věčný! Jeho služebníci k vám promlouvají v tichu. Kdo se dovede pohroužit do sebe, ať v myšlenkách nebo v modlitbě, ten uslyší hlasy a pozná, že již zde na zemi je spojen s oním světem.

Tím se stane novým člověkem, který překonal všechny žádosti a všechno utrpení!

Chtěl bych vám říci ještě něco. Na začátku jsem vás upozornil na to, že musíte procházet stupeň za stupněm a že ani na jeden nesmíte vstoupit dříve, dokud jste skutečně nesplnili předcházející stupeň. Tím ale nemyslím, že starý stupeň je provždy vyřízen. To nesmíte z mých slov vyvozovat. Naopak – to, co získáte na jednom stupni, si musíte osvojit tak, aby vás to na další stupně provázelo jako vaše nezcizitelné vlastnictví!“

Všichni dojatě naslouchali. Nenašel se mezi nimi ani jeden, kdo by mistrovým slovům nerozuměl, ani jeden, kdo by odešel bez předsevzetí vydat se na osmidílnou cestu.

PO SLAVNOSTI nastala doba horlivé práce. Siddhárta se však musel věnovat víc návštěvníkům hory než ostatním. Zejména Ánanda měl mnoho připomínek.

Ve městě Věčného mu chyběl chrám.

„Nedostal jsem příkaz jej vybudovat,“ prohlásil Siddhárta. „Ve škole je modlitebna jako v Utakamandu, žákům to bude stačit. Ve velkém domě, který bych chtěl nazvat klášterem, je rovněž místnost k pobožnostem. Všichni ostatní ať se scházejí k modlitbám v přírodě. Kromě toho se každý může pomodlit tam, kde k tomu právě pocítí vnitřní podnět. Příčí se mi určovat k tomu nějaké místo.

Nejdřív se musíme vnitřně odpoutat od chrámů božstev. Pak snad Věčný dovolí, abychom mu vystavěli chrám.“

Dostavil se Maggalana. V myšlenkách se zabýval uspořádáním osady a velmi toužil promluvit si o tom se Siddhártou.

„Mistře,“ začal nesměle, „dovol mi zajímat se o to: z čeho žijete?“

„To musíš probrat s Amuruddbou, já se o to nestarám,“ vyřídil Siddhárta klidně tento problém.

„Mistře, probíral jsem to s ním a jeho vyjádření mě vylekalo. Nepovažuj mě za panovačného, jestliže tě napomenu. Vaše peníze jednou dojdou a jak to potom budete řešit?“

„Nakoupili jsme polnosti a můžeme žít z jejich výtěžku.“

„Mistře, to, co se urodí na polích, snadno spotřebujete. Jestliže přijdou ještě další lidé, budete muset přikupovat. Kromě toho potřebujete různé látky, pergamen, barvy a ještě mnoho jiných věcí. Čím to chcete zaplatit?“

„To nevím, Maggalano,“ přiznal Siddhárta. „Až přijde čas, pak nám Věčný určitě i co se toho týče oznámí svou vůli.“

„Domníváš se, mistře, že Pán světů nám bude neustále radit v pozemských záležitostech? Sami se musíme přičinit a hledat východisko.“

„A znáš snad nějaké, Maggalano?“

„Ano, mistře! Myslím si, že lidé, které hodláš přijmout do kláštera, živit je a vydržovat bez jakékoliv protislužby, by se mohli starat o potřebné peníze. Vyzvi je, aby procházeli krajem a sbírali milodary. Věř, že jejich žeň bude právě tak bohatá jako žeň bráhmanů.

Každý je rád obdaruje, zvláště když budou hlásat naše učení, pokud to dokážou. Prosit o almužnu přece není hanba,“ připojil Maggalana jako na omluvu.

Plán se zalíbil nejen Siddhártovi, který by se tak zbavil obtížného problému peněz, ale i ostatním, zejména Amuruddbovi.

Bylo rozhodnuto opatřit nádoby na milodary podobné těm, jaké používají bráhmani. Ánanda se nabídl, že je obstará. Chtěl také opatřit látku na oblečení almužníků nebo prosících bratří, jak se měli nazývat.

Siddhárta nařídil, aby tito bratři nosili svrchní roucho žluté barvy na znamení, že jsou ochotni přinášet světlo do temnot. Pod ním měli mít kolem beder ovázaný pruh modré látky s dost hlubokým záhybem, aby v něm mohli nosit veškerý svůj majetek.

Protože se mají každý den koupat, mohou si při té příležitosti vyprat i spodní část oblečení. Slunce ji zase rychle vysuší. Ať se ocitnou kdekoliv, vždy mají spát na zemi, ne na lůžku.

Jejich komůrky v „klášteře“ byly tak maličké proto, že v nich nebylo žádné vybavení. Podlahu pokrývala rohož, to bylo všechno.

Tito prosící bratři vypadali téměř chudobně. Přesto Siddhárta vyslovil požadavek, že se musí jak čistotou, tak bezvadným stavem svého oděvu lišit od žebráků, kteří na sobě mají cáry.

Netrpělo se, aby měli svá žlutá roucha rozedraná nebo znečistěná. Všechno museli okamžitě opravit. Pokud to už nebylo možné, dostal prosící bratr nový svrchní oděv.

Nebylo také dovoleno, aby šli sbírat milodary všichni najednou, ale střídali se podle stanoveného plánu, takže byli vždy delší dobu doma než na pochůzkách a mohli se věnovat duchovním záležitostem. Siddhárta chtěl zabránit tomu, aby si bratři zvykli na silnici a na žebrotu.

Když bylo všechno uspořádáno a mohl skutečně začít pravidelný život, ukázaly se občas znovu opice. Chovaly se ale velmi skromně a zdálo se, že čekají na okamžik, kdy by mohly na sebe upoutat Siddhártovu pozornost.

Příležitost se se brzy naskytla. Siddhárta se zamyšleně procházel po zahradě. Byl tak zabrán do svých myšlenek, že zameškal i hlavní jídlo. Začal se ozývat hlad a mistr se rozhlížel po nějakém zralém ovoci.

Náhle k němu z tmavozeleného loubí stromu vztáhla jakási opička chlupatou ručku a nabízela mu nádherné zralé mango.

S díkem je přijal. Zároveň vzal dárkyni za ruku a přitáhl ji z loubí k sobě. Musel se smát žertovnému obličeji opičky, která k němu přítulně a rozpačitě vzhlížela. Současně si ale také uvědomil, co znamená tato láskyplná služba.

„Chtěly byste se tady porozhlédnout?“ oslovil ostatní opice vlídně. „Jen přijďte!“

Obyvatelé hory pak ještě dlouho s radostí vzpomínali na návštěvu opic.

PŘICHÁZELY nové zástupy lidí prosících o přijetí. Protože Siddhárta mluvil s každým nováčkem napřed sám, než ho přidělil do školy, do kláštera nebo do domovů, byl silně zaneprázdněný.

Tentokrát se hlásilo mnohem víc žadatelů do kláštera než do školy. Siddhártu to udivilo, a proto chtěl od jednoho staršího muže vědět, proč si tak naléhavě přeje stát se prosícím bratrem.

„Protože tímto způsobem je možné vykonat mnoho dobrého,“ dověděl se.

Když pátral detailněji, muž mu vykládal, že lidé dole v nížině bratry všude radostně vítají. Bratři ochotně pomáhají a neštítí se žádné práce. Znají mnoho léčivých prostředků pro zvířata i lidi a umí obdivuhodně vyprávět.

Každý má radost, když přijde žlutý bratr, a každý rád dává, protože to, co za to dostane, je cennější než jeho nepatrný dar.

To byla pro Siddhártu novinka. Dával se se žlutými bratry do řeči a zjistil, že jako dík za poskytnuté dary lidem pomáhají nejen duchovně, ale i pozemsky. Proti tomu nešlo nic namítat.

Mezi nováčky se vyskytli i takoví, kteří silně lpěli na pojmu oběti a mysleli si, že když nepřinášejí Pánu světů oběti, neslouží mu plně.

Marně se jim Siddhárta snažil vysvětlit, že zříci se vlastního já je největší a také jediná oběť, kterou může člověk přinést Věčnému. Toužili vykonat něco zřetelně viditelného.

„Nebuď tak tvrdošíjný,“ napomenul duchovní vůdce Siddhártu, když viděl jeho nepochopení, a pokračoval:

„Ulož jim něco, co se jim zdá být těžké. Uspokojí je to, nikomu to neuškodí a jejich duším to pomůže dostat se vpřed.“

Siddhárta proto těmto lidem navrhl, aby se dvakrát za měsíc postili od jednoho východu slunce do druhého. To je oblažovalo. To byla skutečná oběť!

Vždy, když se střídaly fáze Měsíce, se postili a v ten den měli slavností náladu. Jejich chování zapůsobilo na ostatní, takže je chtěli napodobit. Prosili Siddhártu, aby zavedl posty nařízením. To ale odmítl:

„Tito muži se postí proto, že si přejí přinést Bohu nějakou oběť. Jestliže však mají mít tyto oběti cenu, je nutné je přinášet dobrovolně, z vnitřní touhy. Když se chcete postit, musíte to dělat sami, bez nařízení.“

S tím všichni souhlasili. Půst při úplňku a novoluní se úplně vžil. Pokud se někdo nechtěl postit, považovalo se to za jeho soukromou záležitost.

V HORLIVÉ práci a čilé snaze míjel měsíc za měsícem, rok za rokem. Nikdo to ani nepozoroval. Postní dny a návštěvy byly v běhu času určitými mezníky pro všechny, kdo nepracovali přímo v přírodě. Tam se ovšem ve vznikání a zanikání zřetelně ukazovalo, že opět uplynul rok.

JEDNOHO dne seděl Siddhárta ve své komnatě a snažil se rozluštit rukopis, který získal Amuruddba dole v údolí od jakéhosi kupce a myslel si, že je cenný.

Náhle k jeho sluchu pronikly pronikavé zvuky, jaké slýchával v dávných dobách. Zpozorněl. Nebyl to klam, zaklínač hadů našel cestu sem na horu. Musí ho vidět!

Spěchal do zahrady a zastihl v ní hlouček žáků a učitelů stojících kolem starého muže, který vyluzoval ze své píšťaly tóny a podle nich se v taktu kolébali tři krásní hadi. Člověk i zvířata ho vábili. Prošel řadou diváků a přistoupil ke starci. Stařec vzhlédl, jejich oči se setkaly a mistr téměř s jásotem vykřikl:

„Sáriputto!“

Opravdu sem zavítal jeho první pán, jehož potkal na namáhavém putování prachem cest. Byl to Sáriputta, kdo ho naučil rozumět zvířatům. Teď mu mohl poděkovat za všechno, co obohatilo jeho život.

I Sáriputta ho poznal, přestože byl velký rozdíl mezi někdejší opovrhovaným páriou a mistrem v bohatém oděvu. Nijak se nedivil, že se setkává se svým bývalým sluhou v lesku a nádheře.

„Věděl jsem, Siddhárto, že budeš stoupat vzhůru, jinak bych nedostal příkaz, abych tě vyučoval,“ pronesl s určitou samozřejmostí.

Střídavě pak vypravovali naslouchajícím žákům o době, kdy se poznali a kdy společně putovali s hady.

„Nejsou to už tehdejší hadi,“ dodal na vysvětlenou Sáriputta.

Mistr si přesto přál vědět, jestli ještě dokáže ovládat krásná zvířata svou vůlí. Vzal píšťalku a začal pískat. Ale tóny, které vyluzoval ze dřeva, se vůbec nepodobaly pronikavým Sáriputtovým zvukům.

Hadi se na okamžik zarazili, pak se však vztyčili do výše, takže diváci raději poodstoupili, a začali se kolébat a proplétat tak, že dosud nikdo neviděl nic podobného.

Po chvíli Siddhárta odložil píšťalu a začal k hadům promlouvat. Zdálo se, že pozorně naslouchají. Pomalu se otočili blíž k němu a posunovali své trojhranné hlavičky nahoru po jeho oděvu. Vlídně je pohladil.

Proto se toho odvážili ještě víc. Opatrně se po něm vyplazili vzhůru a ovinuli se kolem něho, ale tak něžně, že těžká zvířata téměř ani necítil. Tak jako kdysi se jeho duše naplnila blaženým štěstím.

„Vraťte se do svých košů,“ vyzval je Siddhárta laskavě. „Svou příchylností jste mi udělali velkou radost.“

Hadi poslechli. Žáci propukli v jásot. To, co mistr dokázal, bylo prostě velkolepé: Věčný mu dal skutečně moc nad lidmi i nad zvířaty.

Sáriputta, který zpočátku nebyl údivem schopen vypravit ze sebe slovo, konečně vysvětlil, proč navštívil Siddhártu. V údolí se setkal se žlutými bratry, pozoroval je a slyšel, že vědí o bozích víc než on. Proto přišel s prosbou, aby ho mudrc přijal za svého žáka.

Siddhárta milerád souhlasil. Těšilo ho, že může seznámit se svým věděním právě toho muže, který k němu položil první základy.

„Sáriputto, nepůjdeš do školy,“ slíbil laskavě, „ale budeš se učit u mne, kdykoliv budeš chtít. Nedostaneš nové jméno, protože všechna jména svých někdejších pánů jsem už přidělil. Chyběl mi jen Sáriputta. Budeš jím ty sám!“

Ale co se stane s hady? Sáriputta nevěděl. Siddhárta však úplně samozřejmě navrhl:

„Ať se sami rozhodnou, co chtějí dělat.“ Přistoupil k nim a oslovil je:

„Váš mistr Sáriputta chce zůstat na hoře Věčného. Zvolte si sami, jak chcete žít dál. Tam je les. Jestliže chcete, můžete se uchýlit do něho nebo zůstat v blízkosti hory, jen nesmíte zde v jejím okruhu usmrcovat nic kromě škodlivých myší.“

Hadi pozorně naslouchali. Jeden z nich se jakoby na rozloučenou připlazil k Sáriputtovi, pak se obrátil, zamířil do nízkého porostu a rychle v něm zmizel. Oba zbývající hadi se ale neřídili jeho příkladem. Plazili se sem a tam a nakonec si zvolil kůlnu na nářadí. Dali tak zřetelně najevo, že ji považují za svůj příští domov.

Siddhárta se obával, že by hadi mohli náhodou někoho uštknout, a proto jim dal odstranit jedovaté zuby.

Hadi zůstali vítanými společníky lidí na hoře. S Utěšitelem uzavřeli věrné přátelství a pomáhali mu udržovat v patřičné vzdálenosti nevítané návštěvníky. Asi za dva měsíce se vrátil i třetí had a také on si dal odstranit jedovaté zuby.

BĚHEM let začaly být škola a klášter příliš malé pro velké množství lidí, kteří žádali o přijetí. Na prosby učedníků a se souhlasem svého duchovního vůdce se Siddhárta rozhodl postavit na různých místech země kláštery a školy a dosadit tam své učedníky jako vedoucí.

Kde to bylo možné, zvolil pro klášter nebo školu nějakou horu. Vnější stavbu vždy provedli podle vzoru na hoře Věčného, ale používat bílý stavební kámen již Siddhárta nedovolil. Kláštery a školy byly načervenalé nebo šedivé. Škola, ve které působil jako její představený Ánanda, byla postavena ze žlutohnědého kamene a nazývala se Žlutá.

Každou z těchto staveb zasvětil Věčnému sám Siddhárta, i když byla od hory velmi vzdálená. Se všemi odbočkami zůstal v trvalém spojení. Poslové chodívali sem i tam, z klášterů a škol přicházely na horu návštěvy. Nejvíc ale přinášeli různé zprávy bytostní.

Jednoho dne přišel Maggalana s velkou družinou. K jeho průvodcům patřil muž, který všechny převyšoval a budil pozornost i výrazem svého obličeje. Nebylo možné ho přehlédnout.

„Siddhárta!“ volali někteří stálí obyvatelé hory.

Maggalana se jen usmíval.

„Připomíná vám ho také?“ obrátil se k nim a věděl, jak zareagují. „Hned první den při jeho vstupu do kláštera jsem si všiml, že má rysy našeho mistra. Proto jsem ho přivedl sem, aby mistr sám zjistil, jestli s ním není spřízněný.“

V té chvíli k nim přistoupil s pozdravem Siddhárta, a když se oba muži ocitli proti sobě tváří v tvář, byla jejich podobnost ještě nápadnější. I Siddhárta si to uvědomil. Bylo mu, jako by viděl sám sebe v době, kdy byl ještě knížetem v Kapilavastu.

Podivně dojatý pokynul hostovi, aby s ním vstoupil do jeho komnaty. Tam ho požádal, aby mu prozradil, jak se jmenuje a odkud pochází.

„Jmenuji se Ráhula,“ sdělil mu cizinec, který nebyl dojatý o nic méně než Siddhárta.

„Ráhula!“ zvolal Siddhárta téměř přemožen radostí. „Pak jsi můj syn, mé dítě, které jsem považoval za mrtvé a oplakával je! Kde je Mája, tvá matka, a tvůj bratr Suddhódana?“

Cizince na něho upřeně pohlédl.

„Ty znáš mou matku a mého bratra? Kdo jsi?“

„Jsem tvůj otec, Ráhulo! Otec, který vás ztratil, když jsi byl ještě malý chlapec!“

Teprve teď Ráhula pochopil, že našel svého otce, jehož také pokládal za mrtvého a už dávno ho oplakal. Kvapné otázky a odpovědi se rychle střídaly. Oba rozrušení muži se pomalu uklidnili a jejich myšlenky se urovnaly.

Siddhárta se dověděl o zázračném zachránění své rodiny a o jejich dalším životě. Dlouhou dobu zůstala Mája s chlapci a s věrným Kapilou v horách. Ráhula nedokázal odhadnout, jak to bylo dlouho. Po tu dobu se živili lesními plodinami.

Někdy také chytili nějakého ptáka a mohli si ho upéci. Často s nimi býval bytostný přítel, jehož chlapci mohli vidět a měli ho velmi rádi.

Jednoho dne přišli z druhé strany pohoří zbožní muži a oznámili jim, že je poslal Bůh, aby vyhledali opuštěné lidi a postarali se o ně. Matku a Kapilu odvezli na mezcích do bezpečí a on se Suddhódanou se mohl cestou také někdy svézt.

Po dlouhé, několikadenní jízdě se dostali do krásného údolí, kde stál klášter. Matku se Suddhódanou a Kapilou tam ubytovali v malém domku v klášterní zahradě a matce nabídli i práci. Dostala na starost klášterní zahradu, kde se pěstovaly léčivé byliny, a pečovala o ni s pomocí věrného Kapily.

Jeho, Ráhulu, přijali zbožní muži do klášterní školy a vyučovali ho. Tam také uslyšel o Vznešeném a slíbil, že celý svůj život zasvětí službě jemu. Když byl Suddhódana starší, přijali do školy i jeho.

Teprve před několika lety Kapila zemřel a po něm matka. Radovala se, že smí odejít na věčnost, protože věřila, že se tam shledá s manželem, o něhož ji připravil osud. Nedala se nikdy přesvědčit, že bylo Brahmovou vůlí odtrhnout knížete od jeho rodiny.

„Brahma nemůže požadovat od lidí nic nepřirozeného,“ říkala vždycky, „a když kníže opustí zemi a svou rodinu, je to nepřirozené.“

Zbožní muži Ráhulu nabádali, aby matku netrápil svým věděním. Byla šťastná ve své víře, který prýštila z opravdové zbožnosti. Věčnému to stačí.

Zpráva o manželčině smrti se Siddhárty bolestně dotkla. V okamžiku, kdy spatřil syna, se v něm probudila touha po Máji.

Jak to bylo zvláštní! Dříve se domníval, že je mrtvá, a když teď slyšel, že ještě před nedávnem žila, ji ztratil podruhé!

„A co bylo pak s vámi, Ráhulo?“ chtěl se Siddhárta dovědět od syna.

„Zbožní muži doporučili Suddhódanu ke dvoru jednoho knížete, aby se tam naučil všemu, co jako budoucí vládce potřebuje znát. Vrátil se krátce před matčinou smrtí. Později jel na radu bratří do Kapilavastu, kde ho, otče, lid s radostí přijal jako tvého nástupce. Lidé měli vlády uchvatitele už dávno dost.

Vznešený, který si přál, aby se vlády v zemi ujal Suddhódana, ho provázel požehnáním. Bratrovi se podařilo vyhnat nepřátele a stát se panovníkem.“

Siddhártovi zněl zvuk otcovského jména jako rajská hudba. Roztržená vlákna se začala kolem něho opět navazovat.

„Proč ses jako můj nejstarší syn nestal mým nástupcem ty, Ráhulo?“ zjišťoval.

„Otče, zapomínáš, že jsem se zaslíbil Vznešenému. Zdá se mi, že sloužit jemu je mnohem krásnější než všechno ostatní. Toužil jsem být služebníkem, ne vládcem!“

Potom Siddhárta stručně vyprávěl synovi o všem, co prožil, a oba s údivem poznávali podivuhodné vedení, které řídilo jejich životy.

„Otče, dovol mi vstoupit do některého z tvých klášterů,“ prosil syn. „Přihlásil jsem se u Maggalany ještě dříve, než jsem se dověděl o tobě. Jestliže si to přeješ, půjdu zase k němu, ale raději bych zůstal ve tvé blízkosti a učil se od tebe.“

„O tom dnes nebudeme rozhodovat, Ráhulo,“ prohlásil otec. „Přenecháme vůli Věčného, kde mu máš sloužit.“

V noci si Siddhárta uvědomil, jak se při každém vyslovení otcovského jména, dokonce už při pouhém pohledu na syna snaží kolem něho ovíjet vábivá pouta.

Cožpak ho Věčný odloučil od všeho pozemského proto, aby při první nabízející se příležitosti znovu navázal vlákna, která se už rozvázala? Zmužile bojoval proti každému hnutí, které ho vábilo. Ráno byl už volný a ujistil syna, že bude lépe, když se vrátí s Maggalanou do jeho kláštera.

Ráhula otci porozuměl a sklonil se před jeho velikostí. Za několik dní odjel a život na hoře se vrátil do obvyklých kolejí.

Nemělo to ale být nadlouho. Z Utakamandu přišla zpráva, že nejvyšší bráhman zemřel a určil Siddhártu za svého nástupce. Bráhmani prosili, aby k nim zavítal, i kdyby to bylo pouze na rok. Také oni si přáli proniknout do nového učení. Je to také jeho povinnost, protože základy získal v jejich škole.

Utakamand byla jedna z nejmilejších mistrových vzpomínek. Rád vyhověl této výzvě, i když jen těžko opouštěl horu a Indraprasthu. Vábilo ho donést vědění o Věčném tam, kde lidé byli velmi blízko pochopení. Bylo by nádherné pracovat, myslet a mlčet tam s nimi.

Všechno ale ponechal na vůli Věčného, Pána všech světů, a poprosil svého duchovního vůdce, aby mu oznámil, jaká je tato vůle.

„Dobře jsi volil, Siddhárto,“ znělo rozhodnutí. „Na dlouhé jízdě do Utakamandu můžeš navštívit školy a kláštery, které byly mezitím postaveny. Odhalíš při tom různé chyby a budeš moci odstranit mnoho nedostatků. Především se ale naučíš lecčemu, co bude prospěšné tobě i ostatním.“

A protože Ánanda dorazil před několika dny, předal mu Siddhárta vedení Indraprasthy a odjel na jih. Doprovázelo ho pouze několik věrných.

JEL mnoho týdnů, i když se nikde nezdržel dlouho. Stále ho to pohánělo vpřed. Čím víc se blížil k cíli, tím víc vzrůstala jeho touha. Řada věcí se změnila, vznikly nové osady a z malých obcí vyrostla města.

Viděl, jak všude žijí stoupenci bráhmanismu v míru vedle vyznavačů nauky o Pánu světů. Dokud Siddhártovi přívrženci, jak jim ostatní říkali, nestavěli chrámy, byli považováni za neškodné.

Siddhárta si myslel, že lidé uctívající Brahmu stojí na předstupni k pravé nauce. Byl přesvědčen, že bude moci snadno odstranit závoj zahalující jejich oči.

Jednou večer dojel do kraje, který mu byla zvlášť povědomý. Znovu a znovu se rozhlížel kolem sebe, až si náhle uvědomil, kde se ocitl. Navrhl svým průvodcům, aby se utábořili k nočnímu odpočinku, ale sám pokračoval v cestě, až dorazil k obrovskému mangovníku, pod nímž už jednou strávil noc.

Tady našel svůj úkol, tady si plně uvědomil svou víru! Seskočil z koně a nechal ho volně se pást. Zvířata, která na něho byla zvyklá, protože sloužila jen jemu osobně, nikdy nepřivazoval. Rozmlouval s nimi a napomínal je, aby se nevzdalovala příliš daleko. Také se nikdy nestalo, že by se některé zvíře zatoulalo nebo že by se mu přihodilo neštěstí.

Teď ležel opět pod stromem a nad ním se klenula třpytivá hvězdná obloha. Zaposlouchal se do sebe a jeho nitro bylo plné vděčnosti Pánovi světů, který tak zázračně vedl jeho život a stál při něm v každé době.

Z tohoto díku vyrostly nový slib a prosba:

„Ó Věčný, dovol, abych tě stále více poznával!“

Znovu jako tehdy se kolem něho ozvalo znění, rozzářilo se jasnými barvami a shluklo se do podoby lotosového květu. Tentokrát však nebyl v jeho středu. Ze zářivě bílých okvětních lístků zlatě probleskovalo znamení, jaké nikdy neviděl.

A toto znamení promlouvalo k jeho duši, zřetelně to vnímal. Vyprávělo o světě, který se nachází vysoko nad ním a s nímž je jeho duše přesto spojená tenoučkými zlatými vlákny.

Naslouchal znění, naslouchal tomu, co mu sdělovalo, a vnímal stále se měnící barvy. Sám sebe si již vůbec neuvědomoval. Byl už jen pouhou nádobou, do které Věčný naléval svou milost. Měl ji uchovat a předávat dál jiným lidem. Pronikal jím proudy svaté síly.

Jako tvor Věčného cítil, že je spojen s celým okolním světem, do něhož skrze něj proudí síla, a zároveň vnímal, jak ho zlaté nitky velkou silou táhnou vzhůru.

Náhle vycítil krouživé záchvěvy, v nichž směl být nepatrnou částečkou. Celý užaslý a uchvácený se modlil.

Vtom vytryskl shůry proud paprsků, který už jednou směl vidět. Obklopil ho a vynesl jeho duši vzhůru. A opět spatřil chrám Věčného, „ten nejnižší“, jak tehdy pravil hlas. Ale tentokrát se na něj nemusel dívat jen z dálky.

Směl vstoupit do svatyně. Ocitl se ve společnosti dalších duší. Jeho duše jim zajásala vstříc: „Bratři!“

Modlil se s nimi před svatostánkem, skláněl ale čelo až k zemi, takže nic jiného neviděl. Oči jeho duše byly příliš oslněné.

Po nějaké chvíli zjistil, že ho opět obklopuje záplava znění pod stromem. Před ním zářil spanilou čistotou lotosový květ s podivuhodným znamením. Toužebně po něm vztáhl ruce.

Najednou měl dojem, jako by mu neviditelná ruka položila květ na srdce a pak na čelo. Cítil, jak se květ na obou místech noří hluboko do jeho nitra a vyvolává tam netušené city.

Uslyšel zvučný, melodický hlas posla shůry:

„Nes toto znamení svého Pána! Uchovej je čisté a zářící! Bude udržovat tvou duši i myšlenky čisté, pokud toto znamení sám nezkalíš.“

Pak už Siddhárta necítil nic. Ráno ho probudily hřejivé paprsky slunce.

Siddhárta celý rozradostněný uvažoval:

„Já že smím nosit znamení svého Pána, Pána všech světů? Vyvolil mě tím za svého služebníka? Proč jsem tentokrát nebyl v lotosovém květu? Protože v něm bylo něco jiného! Tomu jinému jsem musel ustoupit. Teď vím, co to znamená: Dříve jsem si připadal tak důležitý, že se všechno muselo otáčet kolem mě, nyní se učím ustupovat stranou. Konečně vím, že všechno krouží kolem Pána světů. Jak jsem blažený, že jsem na to směl přijít!“

KONEČNĚ před sebou spatřil Utakamand tak, jak se na něj kdysi díval s Maggalanou. Nepospíchal však s tím, aby zajel dovnitř. Chtěl si nejdřív vrýt všechny dojmy hluboko do srdce, aby je nikdy neztratil.

I tuto noc strávil v přírodě, pak se ale vydal se svými věrnými svižně vzhůru. Cesta byla rozšířená, a proto mohli pohodlně vyjet na koních až nahoru.

V Utakamandu brzy zpozorovali, že přijíždí. Učitelé, žáci i bráhmani mu běželi naproti a radostně se s ním přivítali.

Takovému rušnému pracovnímu shonu už odvykl. V Indraprasthře se nepracovalo méně, ale všechno probíhalo jaksi uměřeněji, důstojněji. Bylo to snad tím, že obyvatelé hory měli vědění o Pánu světů?

Několik dní si vyžádalo přebírání vedení a vyřizování různých jiných vnějších záležitostí. Pak však Siddhárta začínal každý den tím, že kolem sebe shromáždil všechny obyvatele školy a vyprávěl jim o Věčném.

Když skončil, mohl každý přijít do jeho komnaty a zeptat se ho na cokoliv. Teprve teď poznal, že není tak jednoduché přivést bráhmana k víře v Boha. Bránilo tomu příliš mnoho starých názorů.

Vyznavači Brahmy houževnatě lpěli na své nauce o opětovném zrozování, podle níž musí každý člověk žít na této zemi alespoň jednou jako kámen, rostlina nebo zvíře. Teprve vtělení do lidského těla prý může člověka osvobodit od věčného koloběhu opětovných zrození.

Siddhárta přemýšlel a modlil se, aby našel správná slova, kterými by byl schopen jim ukázat, že tato chybná víra je naprosto neudržitelná. Konečně na to přišel.

Zeptal se bráhmanů, jaký účel má opakující se vtělování. To, co mu sdělili, bylo zdrcující:

„Mistře, nedokážeme ti to říci. V mnoha případech to bude zřejmě trest, v jiných zase neodvratný následek toho, co jsme způsobili.“

„Jaký to má význam, když v příštím životě přijdu jako květina?“

Chtěli se vyhnout odpovědi a předstírali, že to neví, ale Siddhárta je nutil, aby odpověděli tak, jako by odpovídali tázajícímu se žákovi. Konečně se jeden z nich vyslovil:

„Mistře, myslím, že když se vrátím na zemi jako květina, je to proto, abych se zjemnil.“

„Víš snad, jestli jsi už byl v minulém životě květinou? Víš vůbec, čím jsi kdy byl? Ne? K čemu ti tedy jsou častá opětovná zrození?“

Začal jim vysvětloval, že smět se znovu narodit je milostí Pána všech světů, který lidem dává možnost vypracovat se vzhůru. Může se však jednat pouze o vzestup v přímé linii. Kdyby byl jednou to, podruhé ono, jednou člověk, podruhé zvíře, pak opět kámen nebo rostlina, nevedlo by ho to vzhůru, ale odvádělo by ho to z přímé cesty. Jedenkrát člověk… pokaždé člověk! Ale s pevným chtěním být stále lepší. To jediné vede vzhůru, vstříc oblasti, z níž pochází.

„Kde je oblast, ze které pocházíme?“ zatoužili vědět.

„Na onom světě,“ sdělil jim Siddhárta. „Lépe vám to neumím říci. Vím, že jsme přišli shůry a že naše cesta, jestliže je pravá, vede opět vzhůru. Cožpak to nestačí?“

Jindy chtěli, aby jim vysvětlil pojem hříchu.

„Mluvíš o hříchu a vině, mistře, kdežto my jsme až dosud znali jen chyby. Je v tom nějaký rozdíl?“

„Chyby jsou to, co nás zaplétá do hříchu,“ řekl Siddhárta po krátkém přemýšlení. „Ale hříchem je všechno, co nás naší vinou dělí od Věčného.“

„Je možné hřích odpustit?“

Siddhárta se vyjádřil velmi stručně a břitce: „Ne!“

Zděsili se.

„Mistře, když ti člověk udělá něco zlého, přece se na něho nebudeš věčně hněvat. Jestliže přizná svou chybu, lituje jí a snaží se ji napravit, pak mu přece odpustíš. Cožpak není Věčný lepší než člověk? Proč neodpouští?“

„On ovšem odpouští, protože je dobrota a milost, je však také spravedlnost sama! Odpouští sice, ale my sami si nesmíme odpustit. Musíme se sami vysvobodit, vyprostit se z pout, která nás spoutávají, oprostit se od hříchů, které po nás vztahují ruce. Nikdo jiný to za nás nemůže udělat.“

Tomu nerozuměli. Zdálo se jim, že si mistrova slova odporují. Siddhárta to cítil a věděl, že se mu nepodařilo úplně přesně vyjádřit to, co jemu bylo zcela jasné. Kdyby lidem řekl, že je možné dosáhnout odpuštění hříchů, nesnažili by se polepšit, tím si byl jist.

Lepší, tisíckrát lepší je nechat je vzdychat nad jejich vinou. Tak zůstanou bdělí. Stále jasněji si uvědomoval, že jeho národ je národem snílků, který se raději utápí ve změkčilých úvahách, než aby se vychovával tuhou prací. Z toho také vznikl pojem nirvány, velké nicoty, v níž se duše, která dokončila svůj vývoj, smí konečně rozplynout, aby si odpočinula po pozemských putováních.

Proti tomu musí bojovat ze všech sil. Jek jen mohl bráhmany tak nesprávně posuzovat? Protože když poznal jejich víru a pak našel tu pravou, myslel si, že tomu tak musí být u všech. Tito poddajní, blouzniví vyznavači Brahmy mu skutečně nijak neulehčovali, aby mohl získat jejich duše.

Často prosil:

„Pane světů, Věčný, pomoz mi! Netoužím po tom, aby mi lidé prokazovali úctu, přeji si jen, aby Tě lidé poznali a sloužili Ti!“

Rok, který si určil pro Utakamand, uplynul jako v letu. Nedosáhl ještě ani poloviny toho, co si předsevzal vykonat, než opustí školu. Potom chtěl na své místo dosadit Maggalanu. Silně mu připomínal prvního Maggalanu, který ho sem přivedl.

Nejdřív ale bylo nutné připravit půdu, a proto Siddhárta pracoval neúnavně dál. Staří i mladí na něm lpěli, odevzdaně naslouchali jeho slovům a často si je opakovali mezi sebou. Ale jejich naslouchání nepřinášelo žádné ovoce, neboť duše o ničem nevěděly.

Siddhárta se pokusil ukázat těmto lidem svou vlastní cestu a umožnit jim tak prožívat spolu s ním každý jednotlivý vývojový stupeň. Ani to je nepřivedlo dál. Naslouchali mu, jako se naslouchá vypravěči pohádek.

A pak měl jednou v noci zvláštní sen. Viděl chlapce, který si z barevných kamínků vytvořil ohradu pro dobytek. Jednotlivé kamínky představovaly jaka, buvola, kozu nebo ovci. Blaženě si s nimi hrál a netoužil po ničem lepším.

Vtom přišel muž a kamínky mu vzal.

„To je bezcenná hračka,“ poznamenal, „podívej se, tady jsem ti vyřezal zvířátka ze dřeva. Hraj si s nimi!“

Ale chlapec plakal kvůli kamínkům a dřevěná zvířátka zahodil.

„Jak je to od toho muže bláhové,“ pomyslel si Siddhárta, když se probouzel. „Měl vzít kamínky a hrát asi s chlapcem, a teprve pak mu měl ukázat dřevěná zvířátka. Chlapec by po nich sám zatoužil.“

V Siddhártově nitru se ozval hlas:

„A ty?“

Rázem mu spadly šupiny z očí. Teď jasně viděl, v čem chyboval. I při nejlepší vůli dělal všechno obráceně. Jen jestli už nenatropil příliš mnoho škody!

Od toho dne mluvil s bráhmany o Brahmovi a Šivovi, o Višnuovi a Márovi, o Šakrovi a Lókapálovi. S radostí naslouchali a byli nadšení, když jim o působení těchto bohů pověděl ještě něco víc, než sami zatím znali.

Vyprávěl jim o činnosti bytostných, které kvůli snadnějšímu porozumění nazýval „nižšími bohy“. A hle, duše, jež se předtím křečovitě uzavíraly ze strachu o svůj posvátný majetek, se začaly pomalu otevírat.

Všichni poznali, že jim nechce nic brát, naopak, že jim chce dát ještě víc. Radostně sáhli po tom, co se jim nabízelo. V neuvěřitelně krátké době jim mohl opět vyprávět o Pánovi všech světů, který je také pánem všech bohů.

Teď to pochopili. Školu v Utakamandu naplňovalo radostné přijímání a dávání, vzájemné poučování plné štěstí, takže se všem často zdálo, že síla rozboří její staré zdivo.

Když se druhý rok chýlil ke konci, dosáhli všeho, co se předtím zdálo nemožné. Siddhárta poslal Maggalanovi vzkaz. Týdny plynuly, až se konečně objevil věrný druh v doprovodu Ráhuly. Shledání otce se synem, kteří si byli navzájem stále víc podobní, bylo radostné.

„Jmenuj svým zástupcem zde Ráhulu,“ požádal Siddhártu Maggalana. „Zaslouží si to, je dál než já. Má zvláštní dar vyučovat jiné lidi a rozumět jim. Mě to táhne zase nazpět do okruhu mého vlastního působení.“

„Mistře, nech Ráhulu, svůj obraz tady. Až k nám bude mluvit, bude nám, jako bychom slyšeli tebe,“ prosili bráhmani.

Ráhula rád souhlasil s tím, že převezme úlohu, kterou mu otec nabídl. Nějakou dobu ještě otec a syn vyučovali společně a pak se Siddhárta rozloučil se školou, která mu teď byla dvojnásob milá. Viděl, že s Ráhulou vejde do školy činorodý duch a ucelené myšlení, takže zde nikdy nebude místo pro neklid a zmatek.

SIDDHÁRTA jel opět po známých cestách. Znovu strávil noc pod mangovým stromem. Ale tentokrát neviděl nic. Nehloubal proč, tím vroucněji však vzpomínal na poklad svých dřívějších prožití.

Navštívil všechny kláštery a školy ležící při cestě. Tentokrát si k tomu dopřál čas, protože Maggalana přinesl z Indraprasthy dobré zprávy. Zkušenosti, které Siddhárta získal v Utakamandu, mu všude pomáhaly. Stal se trpělivějším a dobrotivějším.

Ve vzdálenosti jen několika dní cesty od hory navštívil klášter a ke svému zděšení se tam setkal také se ženami. Byly oblečené stejně jako bratři – nosily žluté svrchní a modré spodní roucho. Hlavu a ramena pokrývala bílá rouška, takže obličej měly téměř úplně zahalený.

Siddhárta zpočátku neříkal nic a poddával se svým dojmům. Bylo tady mnohem útulněji než v jiných klášterech, protože sestry dbaly na čistotu a krásu. V komůrkách nacházel květiny. Smí to tak být?

„Jak jsi přišel na to, přijmout do kláštera také ženy?“ přál si vědět od vedoucího.

„Prosily o to, mistře. Vím sice, že muži považují ženy za méněcenné, ale ty sám jsi kastovnictví zrušil a řekl jsi, že všichni lidé jsou si rovni. Proto jsem si myslel, že ani mezi mužem a ženou není rozdíl.“

„Smísil jsi správné s nesprávným, příteli,“ prohodil Siddhárta zamyšleně. „Je pravda, že před Věčným platí pouze stav duše, ať je to duše ženy nebo muže. Je docela možné, že žena stojí dokonce výš, protože její cítění je jemnější. Je však jisté, že její vyzařování je jiné než vyzařování muže. Všude, kde žena pobývá, se totiž snaží vnést do života krásu a zjemnění.

To ale nemůžeme v našich klášterech potřebovat. Ne nadarmo je předepsána nejvyšší prostota, dokonce zřeknutí se všeho pohodlí. Je vyloučeno, aby v jednom klášteře žili pohromadě muži i ženy.“

Siddhárta přecházel dlouhými kroky komnatou. Cítil, že je nutné, aby soustředil své myšlenky. Co vlastně ví o ženách? Jediná žena, která mu byla blízká, byla Mája. Ztělesňovala pro něho pojem všeho pozemsky vzácného. Uměl by si představit Máju v klášteře?

Čím déle o tom přemýšlel, tím jasněji v jeho nitru vystupovalo „ano“. Hluboce zbožná Mája by se jistě podřídila každému pravidlu, s radostí by se odřekla všeho, ale – a teď se v jeho mysli úplně vyjasnilo – zdráhala by se žít ve zdech kláštera společně s cizími muži.

Ano, to je ono! Jestliže si ženy přejí žít klášterním životem, musí žít odloučeně. Pak se mohou i pravidla přizpůsobit jejich vlastnostem, protože není správné, aby ženy spaly na holé zemi. Na to je jejich tělesné ústrojí příliš křehké.

Věčný nežádá, aby se pozemské schránky, lidská těla, ničily. Přeje si jen, aby muži byli k sobě tvrdí, a tím se stali užitečnými nástroji.

Siddhárta se vytrhl z přemýšlení a obrátil se znovu na vedoucího:

„Příteli, můžeš mi povědět, čím se zaměstnávají ženy, které jsi přijal? Posíláš je také ven sbírat milodary?“

„Neposílám je, chodí dobrovolně. Nemají však pokladničky na almužny. Přesto se často stává, že přinesou dary. Nejlepší by bylo, kdyby ses na to zeptal přímo Anagy, kterou jsem ustanovil za jejich představenou. Moc jim nerozumím,“ skončil trochu rozpačitě.

„Zavolej proto Anagu!“

Vedoucí byl rád, že se nemusí dál odpovídat ze své činnosti. Měl se ovšem poradit dříve, než tuto novotu zavedl, ale Siddhárta byl tehdy v Utakamandu. Tím omlouval sám sebe.

Před Siddhártu předstoupila jemná žena menší postavy a uklonila se. Siddhárta nebyl zvyklý jednat se ženami, takže zpočátku ani nevěděl, jak by měl začít. Pak ale zvítězila jeho vrozená rytířskost a ukončila tísnivé mlčení.

„Jmenuješ se Anaga?“ oslovil ji vlídně.

„Ano, pane,“ ostýchavě vydechla libozvučným hlasem.

„Pojď blíž a vypravuj mi, co tebe i ostatní ženy přimělo ke vstupu do kláštera. Proč jste nezůstaly u svých rodin? Proč se pouštíte do toho, co zatím nikdo nedělal?“

Každou větou jeho hlas zesiloval, jeho nelibost vzrůstala. Ženy mají zůstat tam, kde jsou! Ke službě Věčnému je přece není možné použít!

„Je tomu skutečně tak, Siddhárto?“ ozval se v jeho nitru laskavý hlas.

Siddhárta ale nechtěl slyšet. Ať se Anaga vyjádří!

„Mluv!“ poručil jí a neuvědomil si, že tím nesmělou ženu připraví o poslední zbytek odvahy.

Žhavý ruměnec pokryl její obličej, z něhož jako drahokamy zářily modré oči. Modré oči? Takové dosud nikdy neviděl. Siddhárta se do nich zadíval ještě jednou a záře těchto hvězd mu pronikla až do srdce. Naučil se rozumět zvířatům, takže najednou porozuměl duši, která k němu mluvila z těchto očí.

Dobrotivě a mírně, úplně jinak než dosud, oslovil chvějící se ženu, která před ním stála jako líbezný květ.

„Anago, posaď se sem na rohož a snaž se sdělit mi, co víš.“

Žena se posadila, přeložila si ruce přes sebe a sklopila oči. Hedvábná rouška zahalující její hlavu a ramena zasvítila oslnivou bělostí.

„Vy ženy jste se doslechly o Věčném, že?“

Anaga přikývla a začala potichu vyprávět:

„Ano, pane. Můj muž se učil sloužit Věčnému. Všechno mi pověděl, seznámil mě také s věděním o Pánu všech světů, které pro něho bylo důležitější než všechno ostatní. Jeho prostřednictvím jsem se naučila ctít Věčného. Můj muž mi řekl, že i já mohu sloužit Věčnému, jestliže budu všechno, co dělám, konat jemu ke cti. Potom náhle zemřel. Utopil se, když se snažil zachránit tonoucí dítě…“

Nemohla mluvit dál, vzpomínka na to byla příliš bolestná. Siddhárta si dával pozor, aby nepřerušil tok jejích myšlenek ani jediným slovem. Co k němu promlouvalo z této ženy, bylo tak nové a mocné, že toužil slyšet všechno.

Za několik minut Anaga pokračovala:

„Neměli jsme děti. Zůstala jsem úplně sama. Nejsem ze vznešené kasty, kde se vdovy mohou nechat upálit při pohřbu svého muže, aby je mužova duše vzala s sebou na onen svět. My chudší se musíme samy starat, jak bychom se dostaly dál. Ale vždyť to, pane, všechno víš,“ vzdychla.

Znovu se odmlčela a tiché hlasy v Siddhártově nitru šeptaly dál:

„Proč sis nikdy nevzpomněl na duše svých sester? Protože jsi muž, považoval jsi za důležité jen muže! Myslíš si, že Věčný dělá po této stránce rozdíly?“

Anaga tyto hlasy přerušila:

„V době, kdy ještě žil můj manžel, se v mém nitru probudila vřelá láska k Pánu všech světů. Byl to můj muž, kdo ji probudil. Láska k Pánu světů se ve mně rozhořela mocným plamenem, takže usilovala o to, aby se nějakým způsobem projevila.

Viděla jsem procházet osadami žluté bratry a napadlo mě, že by bylo dobré, kdyby byly také žluté sestry a navštěvovaly ženy, kolem nichž bratři chodili nevšímavě, jako by byly nečisté.

Začala jsem navštěvovat ženy, o kterých jsem věděla, že se ocitly v nějaké nouzi. Našla jsem matku, jejíž děti byly nemocné, a pomáhala jsem jí je ošetřovat. Jiná žena trpěla velkou bídou a neměla dostatek prostředků k životu. Rozdělila jsem se s ní proto o svůj majetek.

Ženám, ke kterým jsem přišla, jsem vyprávěla o Věčném a o jeho velké lásce a dobrotě. Všechny se chtěly stát jeho služebnicemi. Těm, které měly muže a děti, jsem poradila, aby to dělaly stejně jako já, když byl můj Amaru ještě naživu. Měly všechno, co dělají, konat ke cti Věčného. Jejich dům pak bude vzkvétat.

Ostatní, které byly samy jako já, jsem shromáždila kolem sebe. Učila jsem je rozumět správně Věčnému a ukázala jsem jim, jak mohou pomáhat jiným. Dělaly to po mně a byly šťastné jako já. Pak přišlo velké prožití.“

Žena se odmlčela a pohroužila se do svých myšlenek.

„Pane, s nikým jsem o tom nemluvila. Jestliže ti o tom budu vyprávět, pak jen v naději, že nás potom nevykážeš z kláštera. Poslouchej:

Seděla jsem u lůžka těžce nemocné ženy a modlila jsem se. Byla tmavá noc, jen na druhém konci světnice hořela slabým světlem lampa. Modlila jsem se, abych správně poznávala vůli svého Pána.

Náhle se místností rozlilo nádherné růžové světlo, ovanula mne vůně jako z nejnádhernějších květin a uslyšela jsem hudbu, jakou pozemský nástroj nevykouzlí. Cítila jsem se tak lehce! Pak přestalo i to, už jsem sama sebe vůbec necítila, úplně jsem na sebe zapomněla. Rozumíš mi, pane?“ zeptala se ve snaze mu všechno co nejlépe vysvětlit.

Siddhárta ji pobídl:

„Jen mluv dál, Anago, rozumím ti velmi dobře. Byl hluboce dojatý.

Tato žena, která se mu zpočátku zdála tak nepatrná, byla uznána za hodnu, aby přijala poselství shůry!

„Když jsem se úplně vzdala sama sebe, stanula náhle přede mnou čarokrásná bytost. Byla to nejkrásnější žena, jakou si lze představit. Celou její postavu zahalovaly světlé závoje, v náručí držela bílé vonící květiny. A mluvila ke mně, k chudé Anaze, jejíž otec i manžel byli jen prostými kupci. Pane, jaká blaženost!

Znala mé jméno! ,Anago,’ pravila, ,Pán světů přijal tvé služby. Tvůj život byl čistý, čisté bylo i tvé cítění. Vytrvej v tom! V čistotě máš jít před ostatními ženami svého národa. Máš je učit, probouzet jejich dřímající duše a pomáhat jim, aby se i ony staly služebnicemi Věčného. Budeš mít kolem sebe pomocnice, abys vždy věděla, co Pán světů, který je i tvým pánem, žádá od tebe a tvých sester.

Z žen, jež jsi kolem sebe shromáždila a které jako ty chtějí sloužit Pánovi, učiň pomáhající sestry. Jděte do kláštera, zapomeňte samy na sebe a žijte zaměřené pouze na službu Věčnému!’

Pane, nedokážu přesně zopakovat všechna ta nádherná slova, tak jak byla pronesena, ale takový je jejich smysl.

Světlá postava zmizela a s jejím odchodem zanikla i líbezná hudba, záře, vůně i blažená radost, která mě naplňovala. Místo toho jsem cítila takovou sílu, jakou jsem nikdy předtím nepoznala. A pomocí této síly jsem zastávala svou práci u nemocné ženy, až se uzdravila. Pak jsem kolem sebe shromáždila pomocnice a šla s nimi sem do kláštera.

Ach, neumíš si představit, jak těžké bylo naklonit si představeného kláštera! Jak jsem musela prosit a žadonit, než se dal obměkčit, aby nás přijal. Konečně povolil, a od té doby jsme tady.

A teď snažně prosím tebe, mistře, jemuž jedinému jsem vyprávěla o svém prožití: neposílej nás pryč! Dovol, abychom jako sestry pomáhaly ženám, dovol, abychom se směly učit a dál poznávat Nejvyššího!“

Anaga pozvedla štíhlé ruce a úpěnlivě prosila. Zdálo se, že její bytost je ozářená nebeským leskem nadpozemské čistoty.

Siddhárta se ani na okamžik nerozmýšlel.

„Poslyš, Anago! Z tvých slov jsem poznal, jak nesprávně jsme jednali, když jsme při svém usilování vzhůru zapomínali na ženy. Jsem rád, že jsi mi otevřela oči. Přijmi za to můj dík!

Nemám v úmyslu vypovědět vás z kláštera, když sám Věčný ti k němu ukázal cestu. Nehodí se ale, abyste žily s muži pod jednou střechou. Dám pro vás vystavět klášter nedaleko odtud a ty budeš jeho představenou. Sestavíme spolu pravidla a zákony, které musí být samozřejmě jiné než pro muže.

Zatím žijte jako předtím. Požehnání Pána všech světů je viditelně s vámi.“

Rozradostněná Anaga odešla. Siddhárta pak vyhledal představeného a přikázal mu, aby dal co nejrychleji postavit domov pro sloužící ženy. Jednotlivé komůrky měly být dvakrát tak velké jako komůrky v mužských klášterech a mělo v nich stát prosté, ale pohodlné lůžko.

Představený se divil, Siddhárta mu to však vysvětlil:

„Uvědom si, že ženy ošetřují ve dne v noci nemocné, a když konečně přijdou domů, musí si náležitě odpočinout a osvěžit se. Jejich tělesná schránka je jiná než naše.“

Toho dne se mnohému naučil. Se slibem, že se vrátí k vysvěcení ženského kláštera, nasedl na koně a bez zastávky ujížděl k hoře Věčného. Jen v noci si dopřával několikahodinový odpočinek.

Svůj příjezd neohlásil, lidé ale přesto zpozorovali četu jezdců a na celé hoře zavládl radostný ruch. Napříč přes cestu ležel had, strážce hory. Siddhárta ho pozdravil a pochválil ho za jeho bdělost.

Ánanda mu běžel naproti celý šťastný, že se mistr opět ocitl mezi nimi. Během dlouhé doby jeho nepřítomnosti se nepřihodilo nic zvláštního, pouze pošel Utěšitel. Siddhártovi pes scházel, ale ani domluvami se nedal přimět k tomu, aby si za něho opatřil náhradu. Učedníci ho nechápali, dospěl však k rozhodnutí:

„Už nikdy nepřilnu k něčemu, co je mé, i kdyby to byl jen pes.“

Ánanda se vrátil ke své práci a život na hoře běžel opět ve všedních kolejích.

Siddhárta se po důkladné úvaze rozhodl zaznamenat ze svého učení všechno, co považoval za cenné, aby to zůstalo zachováno budoucím generacím.

Za nějakou dobu přišli poslové ze Srínaru se zprávou, že už dokončili stavbu kláštera pro sestry. Siddhárta nebyl příliš nadšený, že musí zase odjet, ale přece jen toužil prohlédnout si klášter a vysvětit jej. Zároveň se těšil, že opět spatří Anagu.

Dům sester se zevnějškem nelišil od mužských klášterů, zato uvnitř působil příjemněji. Anaga spolu se svými ženami zhotovila do každé komůrky místo dveří hedvábný závěs. Také lůžka byla pokrytá barevnými pokrývkami a na každém okně stála krásná váza s květinami.

„Mistře, nehněvej se,“ prosila Anaga. „My ženy kolem sebe potřebujeme krásu, jestliže chceme vnášet radost do života jiných lidí. Když se neuzavíráme tomu, co je krásné, pomáhá nám to, abychom byly vnímavější.“

Anaga měla u sebe dvacet žen. Všechny byly stejně oblečené a všem zářily oči, které tak svědčily o čilém vnitřním životě i o touze sloužit bližním.

Docela přirozeným způsobem se utvořily skupiny různého zaměření. Některé ženy uměly ošetřovat nemocné, znaly léčivé byliny a dovedly připravovat různé masti a čaje, jiné věnovaly veškerou lásku své duše opuštěným, zanedbaným nebo nemocným dětem.

Staraly se o ně, učily je a snažily se z nich vychovat užitečné lidi. Další si vzaly za úkol pomáhat ženám přetíženým prací v domácnosti. Všechny bez rozdílu byly nesmírně pilné. Za svou práci nežádaly odměnu, a jestliže jim někdo daroval potraviny, odvedly je mužskému klášteru.

Siddhárta si přál vědět, kdo se stará o výživu sester. Zjistilo se, že nikdo nepomyslel na to, že ženy musí také jíst.

Anaga podotkla: „Jsme většinou mimo dům a venku dostaneme, co potřebujeme.“

Siddhárta se ulekl, jak málo jsou jeho lidé zvyklí myslet na druhé. Nařídil, aby Anaga nechala pro sestry ve svém klášteře připravovat jídlo. Nemají se stravovat rozmařile, ale mají jíst dostatečně. Potraviny, které občas dostanou z vděčnosti za svou práci, si mají v budoucnu ponechat pro sebe.

Když mistr urovnal vnější záležitosti, obrátil svou pozornost k duchovním záležitostem. Kdo má sestry vyučovat? Anaga by je mohla učit, ale mluvit k nim a modlit se s nimi?

Siddhártovi se zdálo, že by tuto činnost měl provádět muž. Rozhodl, aby vedoucí mužského kláštera přednášel každý sedmý den u sester ve velkém sále, kde se měly všechny shromáždit.

Tak teď bylo všechno moudře uspořádáno a mistr se mohl vydat na cestu domů.

JEHO malá skupinka se blížila k domovu, když se náhle setkala s průvodem mnoha jezdců. Jejich barevná roucha probudila v Siddhártovi vzpomínky. Kde už takové vojáky viděl?

Muži očividně směřovali k hoře. Siddhárta popohnal svého koně, aby se dostal nahoru dřív než oni. Ujížděl tryskem, ale přesto seděl v sedle tak jistě, že v cizincích vzbudil obdiv.

Na cestě narazil na jednoho z hadích strážců. Přikázal mu, aby se odklidil, protože muži určitě nepřijíždějí se zlými úmysly. Had se poslušně odplazil na kraj cesty, svinul se do klubíčka a čekal.

Na hoře už všechno připravili k přijetí Siddhárty i cizinců, které včas zpozorovali. Siddhárta měl právě ještě čas, aby zaměnil svůj krátký jezdecký oděv za obvyklé dlouhé hedvábné roucho, když mu oznámili, že si s ním přejí mluvit poslové z Kapilavastu.

Proto mu byly tyto barvy tak povědomé!

Radostně vyšel ven přivítat hosty. Před chvílí sesedli z koní a teď stáli v hustých řadách a hleděli na svého někdejšího knížete.

Jeden ze starších mužů stojících v první řadě to už nevydržel. S hlasitým zvoláním „Siddhárto, můj kníže“ klesl před svým pánem na kolena a líbal lem jeho roucha.

Siddhárta ho poznal. Byl to jeden z jeho rádců a průvodců, který se s ním nevydal na osudnou jízdu, ale musel zůstat doma, protože několik dní předtím spadl z koně a poranil se. Siddhárta ho radostně uvítal. Pak se obrátil k ostatním se slovy:

„Srdečně vás všechny vítám. Možná někoho z vás ještě znám.“

Přistupovali k němu jednotlivě. U mnoha z nich mu byla nápadná podobnost s jejich otci, jiní mu byli úplně cizí.

Jako předposlední předstoupil muž, který byl oblečený skromněji než ostatní. Měl jemné rysy a pleť světlejší než jeho spolujezdci.

„Mája,“ zvolal Siddhárta a neuvědomil si, co dělá.

Cizinec se hluboce uklonil. Nechtěl dát na sobě znát dojetí, které s ho zmocnilo. Siddhárta se ale vzpamatoval. Uchopil muže za ruku a oslovil ho:

„Suddhódano, můj synu! Poznal bych tě, i kdybys přede mnou stál v cárech. Příliš se podobáš své matce. Buď vítán! Nosil jsem tě na rukou, než jsi mi byl uloupen…“

Syn, který se snažil skrýt před ostatními dojetí, ho přerušil radostným zvoláním:

„A zase budeš nosit na rukou svůj obraz, otče. Maličký Siddhárta přijel s námi, aby pozdravil svého dědečka.“

Na pokyn mladého knížete jeden sluha odběhl a za chvíli s sebou přivedl chlapečka, který se už zdatně stavěl na nožičky, i když byl ještě hodně malý. Velmi se podobal dědečkovi.

Když se hosté ubytovali a chlapeček byl předán do spolehlivých rukou, sedli si otec se synem k rozhovoru. Přestože se ještě neznali, byli si blízcí.

Suddhódana vyprávěl, že zprávu o otci dostal od Ráhuly. Byl by přijel už dávno, ale předsevzal si, že přivede malého Siddhártu k velkému.

„Proto jsem musel čekat, než se bude moci vydat na cestu bez chůvy. Cestovat se ženami, otče, abych tě viděl dřív, to jsem nechtěl,“ skončil se smíchem.

Slunný smích, způsob, jakým pohodil hlavou, všechno připomínalo Máju.

Siddhárta opět cítil, jak se kolem něho ovíjejí jemná pouta. To nesmí být! Musí se přemoci, ale jeho syn a vnuk tím nesmí trpět.

Po obědě Siddhárta navrhl, aby si kníže prohlédl stavby a zahrady. Z jedné zahrady zaznívalo radostné volání kontrastující s tichem, které v ní jinak vládlo. Zamířili tam a spatřili malého Siddhártu celého šťastného ve společnosti dvou velkých hadů. Kníže leknutím strnul. Jeho syn mezi jedovatými zvířaty!

Než však mohl Siddhárta vysvětlit, jaký vztah má k hadům, chlapec zvolal:

„Jsou to milá, krásná zvířata, dobře vím, co mi povídají. Líbím se jim, protože jsem prý jako dědeček a rozumím jim.“

Bouřlivě přitiskl jednu z trojhranných plochých hlaviček k sobě.

Jeho otec ještě bojoval s vnitřním neklidem, ale potěšený Siddhárta se díval na obrázek u svých nohou.

„Můžeš skutečně rozumět zvířatům, chlapče?“ zajímal se a měl radost, když slyšel, že chlapec mluví s každým zvířetem a že každý tvor k němu má důvěru.

„V tom případě pověz lidem, aby nezpůsobovali žádnému zvířeti svévolně nebo dokonce ve zlém úmyslu bolest. Říkej jim to vždy, když se k tomu naskytne příležitost,“ prosil mistr. Potom slíbil malému Siddhártovi zvláštní obveselení. Chtěl mu ukázat opice.

Kníže Suddhódana zahrnul otce prosbami, aby navštívil jeho říši a ukázal se svému lidu. Vždyť řada lidí ho má ještě v živé paměti! Siddhárta však byl neoblomný. Dokazoval synovi, že je nutné, aby zůstal zde u své práce, a ujišťoval ho, že se už vzdal všech myšlenek na vládu a knížectví.

Pak začal vyprávět o Pánovi všech světů.

Suddhódana nevyrostl nadarmo v Tibetu. Měl dobrý základ. Nazýval sice Věčného Vznešeným, ale co záleželo na jméně?

„Synu, učíš svůj lid?“ zeptal se Siddhárta vážně.

„Jistěže, otče. Povolal jsem kněze k Tibetu a ti řídí v chrámu pobožnosti. Mnoho lidí z našeho národa se s námi modlí k jedinému pravému Bohu. Kde vy máte chrám?“

Siddhárta vysvětlil synovi, proč dosud chrám nevystavěl. Suddhódana zakroutil hlavou.

„To by u nás nebylo možné,“ přiznal skromně. „Náš lid potřebuje pro své uctívání viditelné znamení. Je už dost špatné, že nemůžeme dát lidem obraz Boha, co se toho týče jsem však neoblomný. Kdo se nechce modlit k Neviditelnému, ať zůstane u staré víry. Ale opravdu si nedokážu představit naši zem bez chrámu.“

To bylo také jediné, co syn nemohl úplně pochopit. Všemu ostatnímu se obdivoval a leccos se rozhodl napodobit.

Schylovalo se k večeru. Najednou přišly houfy zvědavých opic. Když maličký Siddhárta spatřil takové množství zvířat, zajásal.

Nebyl k utišení, dokud ho dědeček nepustil. Tak rychle, jak ho jen nožky mohly unést, se rozběhl mezi ně. Jednu opičku vzal za ruku, u jiné se obdivoval jejímu dlouhému ocasu a chytal jej ručkama. Pro opice byl chlapec něco naprosto nového. Obdivovaly se mu a po chvíli si s ním začaly potichu povídat. Chlapec radostí zatleskal:

„Tatínku, ony mi rozumí a já jim také rozumím. Jsou to milí malí lidé!“

Knížeti to nebylo moc příjemné. Nerad viděl chlapce mezi divokými zvířaty. Opice to vycítily a vyhýbaly se mu, zatímco k jeho synovi se přibližovaly s důvěrou.

Siddhárta se ale zabýval vážnými myšlenkami. To, jak chlapec jednal s opicemi a získal si jejich důvěru, pro něho bylo něco víc než hra. Cítil, že maličký Siddhárta si jednou tímto způsobem nakloní duše celého národa.

Nahlas však pronesl: „Kdo je vnitřně spojen s tvory Věčného, ten stojí správným způsobem v kruhu veškerého dění. Vždy bude moci plně zastávat své místo protože rozumí svému okolí, miluje je a tím se o ně stará.“

Poté, co opice odešly, když předtím nezapomněly zaskočit si do mangového háje pro ovoce, přitáhl stařec vnuka k sobě a řekl mu:

„Poprosím Věčného, aby ti toto porozumění zachoval, mé dítě. Ať už se později staneš knížetem nebo učitelem, toto spojení ti bude pomáhat dostat se vzhůru.“

Vnuk mu sice nerozuměl, ale jeho duše si uchovala dědečkova slova a ta později přinesla ovoce.

Dny, které kníže Suddhódana mohl věnovat otci, uběhly příliš rychle. Družina jezdců se rozloučila se slibem, že se vrátí. Maličký Siddhárta seděl na otcově koni.

BYLO trochu poznat, že cizí hosté s sebou přinesli neklid. I když si na výslovný Siddhártův příkaz každý žák a každý pracovník hleděl své práce, přece se naskytlo dost příležitostí, aby si lidé mohli mezi sebou vyměnit názory a vyprávět si o mnoha věcech.

Nejvíc se všichni v mysli zabývali myšlenkou, že jejich mistr byl kdysi knížetem. To pro ně byla novinka a těšili se z toho. Jejich myšlenky nemohly zůstat mistrovi dlouho skryté. Jakmile to zpozoroval, snažil se zaměřit jejich myšlenky správným směrem. Svolal všechny na velké prostranství a domlouval jim.

Svým chováním v přítomnosti hostů dokázali, že potrvá ještě dlouho, než budou v sobě tak pevní, aby na ně nepůsobily události zvenčí. Není správné, že se tak bezvýhradně poddávají vlivu lidí, kteří jsou jinak založení a jinak školení. Především ale není v pořádku, že se ještě teď zabývají myšlenkami, které v nich nemají vzbudit ohlas, tím méně pak na hoře Věčného.

Je na tom něco zvláštního, že byl kdysi knížetem? Vždyť i oni všichni byli dříve něčím jiným, než se stali služebníky Věčného. Cožpak není lepší být služebníkem Pána všech světů než knížetem malé země?

Tímto způsobem k nim mluvil ještě dlouho, až si všiml, že se zastyděli. Potom je povzbudil, aby dvojnásobnou pílí nahradili zameškaný čas, a propustil je.

Siddhárta se opět snažil zabrat se do svých rukopisů, znovu ho ale někdo vyrušil. Tentokrát přišel Maggalana a za několik dní dorazil Ánanda. Oba se na něho obrátili se stejnou stížností. V zemi se objevil mudrc, který si říká Džina a káže, že bohům je možné se zalíbit jedině trýzněním, mrzačením sebe sama a podobnými věcmi.

Siddhárta rozhořčeně zakroutil hlavou, pak však poznamenal:

„Má nás znepokojovat to, čemu učí nějaký hlupák? Kdo mu chce uvěřit, ten si nezaslouží nic lepšího.“

„Ale on zavádí lidi na nesprávnou cestu!“ trval na svém Ánanda. „Mistře, bylo by dobře, kdybys proti němu vystoupil!“

„Jak to myslíš, Ánando?“ zeptal se Siddhárta vážně. „Chceš mi snad radit, abych vyhledal toho bludaře a veřejně se s ním potýkal? Nebo mám jít v jeho stopách a říkat lidem: nevěřte tomu, co učí, není to pravda?“

Ánandy se to dotklo. Očekával, že Siddhárta rozhorleně vystoupí proti duchovnímu odpůrci a zneškodní ho. Místo toho se zdá, že mistrovi je úplně lhostejné, jestli někdo šíří bludy.

„Popírá tento muž Pána všech světů?“ obrátil se Siddhárta na oba učedníky.

„Ne,“ konstatovali. „On o něm vůbec nemluví, vykládá jen o starých bozích, které znáš.“

„Pak se nás jeho nauka vůbec netýká,“ rozhodl Siddhárta. „Kdyby napadal Věčného, museli bychom proti tomu rázně vystoupit. Je ale úplně jedno, jestliže se lidé mrzačí, aby se zalíbili těm, kteří jim přece nemohou pomoci. Kdo poznal Věčného, ten se bude mít na pozoru, aby se nestal obětí takového bludu. Ostatní ať si dělají, co chtějí.“

Učedníci viděli, že Siddhártu k ničemu nepřimějí. Večer spolu rozmlouvali v zahradě. Maggalana si povzdechl:

„Téměř se stydím, že jsem s tím návrhem šel k mistrovi.“

„Stydíš se? A proč?“ zvolal Ánanda zlostně. „Od Siddhárty není moudré, že se o to tak málo stará. Když bude Džina zakládat školy, ztratíme stoupence!“

„Ánando, vzpamatuj se!“ napomenul ho Maggalana. „Mistrovi se přece nejedná o počet stoupenců, ale o to, aby lidé poznali Pána světů a tím se osvobodili z pout hříchu. Proto se také nestará o ty, kteří nechtějí nic vědět o Věčném. Stydím se, protože jsem neuměl rozlišit to, co snižuje Pána světů, od toho, co snižuje lidi.“

„Teď mluvíš skoro tak učeně jako mistr,“ divil se Ánanda. „Někdy ti ani nerozumím.“

„A přece má pravdu,“ vmísil se do hovoru jiný hlas. „Nehněvejte se na mě, že jsem vyslechl, co si o tom myslíte. Kdo se chce domlouvat potají, nesmí mluvit tak nahlas.“

Učedníci se ohlédli a poznali Sáriputtu, který k nim přistoupil blíž. Jogín byl už velmi starý, jeho duch si ale uchoval obdivuhodnou svěžest.

Všichni ho měli rádi a také teď byli oba muži ochotni překonat jeho přispěním názorové rozdíly.

Klidně jim vysvětlil, jak by bylo bezúčelné, kdyby mistr vyšel z důstojného ústraní a potíral na ulicích a náměstích nějakého Džinu.

Čemu špatnému učí ten nový mudrc? Neví nic o Pánu světů. Dobře, ale to neví ani mnoho bráhmanů. Věří ve staré bohy? I to je lepší, než kdyby hlásal nové nebo zaváděl modloslužbu.

Myslí si, že je možné odčinit hřích trestem, který člověk provede sám na sobě? Proti tomu nelze nic namítat, je v tom vždy něco dobrého, když lidé cítí lítost nad svými hříchy.

„To on jen tak říká, Sáriputto!“ vyhrkl Ánanda, který jen nerad naslouchal, když mluvil někdo jiný. „Říká, že když se někdo zmrzačí, je to jen proto, aby odpykal své hříchy. Kromě toho ale také vykládá, že je tím možné dosáhnout lepšího místa na onom světě. Dokonce se prý vyjádřil: za ruku stříbrné křeslo, za ruku a nohu zlaté křeslo, za smrt hladem trůn na onom světě. Kdo je však schopen dosáhnout toho, aby mu narostly končetiny křivé a znetvořené, ten prý se sám stane jedním z nižších bohů.“

Sáriputta se zasmál.

„Jestliže lidé věří takovému nesmyslu, nezasluhují nic lepšího. Ale vy už zanechte sporu. Když předstupujeme před mistra, nemá být mezi námi nesoulad.“

Maggalana radostně podal Ánandovi ruku a ten ji ochotně stiskl. Na odchodu Sáriputta připomněl:

„V mistrově příkazu, že máme za všech okolností udržovat mír, je přece něco velmi krásného!“

BĚHEM své jízdy přenocoval Maggalana ve Srínaru a přinesl odtud Siddhártovi vzkaz.

Anaga, představená ženského kláštera, vyslovila prosbu, jestli by k nim mistr mohl opět brzy zavítat. Má toho mnoho na srdci a je nutné něco rozhodnout.

„Radil jsem jí,“ vykládal Maggalana, „aby jela se mnou. Můj návrh ji ale velmi polekal. ,Ženy,’ namítla ,nesmějí navštěvovat horu Věčného, tam mají přístup pouze muži.’ Proto jsem jí slíbil, že s tebou, mistře, promluvím, a když se vrátím, přinesu jí tvé rozhodnutí.“

Siddhárta se zpočátku nevyjádřil, druhý den se však k této záležitosti vrátil.

„Maggalano, nevíš, co mi Anaga chce?“ zajímalo ho.

„Ne, mistře, mluvila se mnou jen velmi krátce.“

„Pojedu proto s tebou, ovšem pokud se tady nezdržíš příliš dlouho,“ rozhodl Siddhárta.

Litoval sice, že ho vždy něco vyruší ze sepisování jeho učení, ale stále si říkal, že byl určen ke službě Pánovi, při níž má pomáhat lidem v současnosti a teprve pak myslet na budoucí generace. Proto se s veselou myslí vydal na cestu do Srínaru.

Těšil se na rozhovor s Anagou, od které se mnoho naučil. Ale když před ním stanula, překvapila ho.

Byla to stále stejná Anaga, a přece úplně jiná. Modré oči měla ještě zářivější a jejich záře se rozprostírala po celém obličeji. Přestože čelo zahalovala bílá hedvábná rouška, pronikal jí nadpozemský jas. Její postava se napřímila, chůze a pohyby měla pořád půvabné, ale byly jistější a cílevědomější.

„Tím, že byla povolána ke službě Věčnému, byla skutečně vyzdvižena nad všechny ženy našeho národa,“ pomyslel si Siddhárta.

Anaga skromně čekala, až ji osloví. Když si pak přál vědět, jaké má přání, klidně mu to sdělila.

„Mistře, musíme postavit mnohem víc klášterů,“ prohlásila naléhavě. „Náš dům je tak přeplněný, že v každé komůrce už bydlí dvě ženy, a přesto nám to nestačí. Zařídila jsem to tak, že jednu místnost obývají čtyři ženy: když se dvě věnují dole své službě, druhé dvě pobývají v domě. Dlouho si však tímto způsobem nemůžeme vypomáhat.“

„Proč jsi nenechala dům zvětšit, Anago?“ divil se Siddhárta, ale ještě než se vyslovila, už věděl, co řekne.

„Mistře, to by nepomohlo. Jestliže je tady na malém kousku naší rozlehlé země tak velká potřeba ženského kláštera, jak to asi vypadá v jiných knížectvích? Ženám se vede všude stejně. Muži přijímají nauku o Věčném, ale jen zřídka se mezi nimi najde někdo, kdo by s ní seznámil svou ženu.

Mistře, kláštery musíme vystavět všude, po celé zemi. Je to nutné! Zde máme dost žen, které by se mohly stát představenými nových klášterů. Dovol, aby všude, kde je mužský klášter, vybudovali také jeden pro ženy. Bratry vůbec nerušíme. Žijeme spořádaně a úplně odděleně. Mistře, dovol to kvůli mnoha ženským duším, které samy nemohou najít cestu ke Světlu.“

Slova pronášená prosebným hlasem doléhala k Siddhártovu sluchu. Anaga prosebně sepjala ruce. A v mistrově duši se ozvaly hlasy:

„Cožpak ses stále ještě nenaučil ctít ženskou duši? Je čistší než duše mužů, lehčí a světlejší. Ujmi se jí, aby na tebe jednou nežalovala před trůnem Věčného!“

Siddhárta byl vážný, tak hluboce vážný, že se Anaga obávala, jestli splní její prosbu. A měla na srdci ještě něco jiného, mnohem většího!

Konečně mistr promluvil:

„Máš pravdu, Anago, musíme ženám pomoci. Je to tvůj posvátný úkol, který ti Věčný svěřil. Já ti mám pomáhat urovnávat pozemskou cestu. Jen mi to vždy připomeň a zavolej mě, budu stát při tobě. Nebudeš prosit nadarmo!

Pošlu pokyn všem představeným, aby podle vašeho vzoru dali nedaleko svých klášterů postavit také kláštery pro ženy. Ty si vyber vedoucí a pouč je, aby byly připravené, až budou budovy stát.

„Myslím,“ řekla Anaga poté, co radostně poděkovala, „že bychom měli každé vedoucí kláštera dát s sebou několik zdejších sester. Tím začneme všude správně. Současně se uvolní místo v našem klášteře, takže ho nebudeme muset zvětšovat.“

„To je velmi dobrá myšlenka,“ pochválil Anagu Siddhárta. „Také ty musíš najít pomocnice, pokud budeš chtít opustit zdejší klášter.“

„Myslíš, mistře, že mám vést některý z nových klášterů? Jsem připravená.“

Anaga sice projevila ochotu, ale v jejím hlase bylo patrné určité zdráhání. Kam ji zavolá mistrova vůle?

„Samozřejmě že tady nemůžeš zůstat, když budeme mít přinejmenším dvacet nových klášterů. Musíš je všechny vést tak, jako já soustřeďuji ve svých rukou vedení mužských klášterů. Proto je nutné, abys převzala klášter, který postavíme ke cti Věčného na hoře.“

„Mistře,“ zajásala Anaga. „Takže i ženy budou smět přicházet na horu Věčného? Nejsme pro to příliš nepatrné? Obdařil nás Věčný touto vznešenou milostí? Ó Věčný, Vznešený, Vládce všech světů, děkuji ti! Děkuji ti jménem všech toužících ženských duší, které chceš k sobě pozvednout.“

Blažený dík této ženy Siddhártu dojal. Muži, kteří přicházeli na horu Věčného, se sice radovali, považovali to však za něco naprosto samozřejmého, jako jakousi odměnu za to, že chtějí sloužit. Ale ženy prostě sloužily z nejvnitřnějšího popudu a nic za to neočekávaly. Jaký to byl příklad!

Vlídně se obrátil k Anaze:

„V budoucnu budeme pracovat vedle sebe a společně k blahu celého našeho národa, Anago. Těším se na to. Máš ještě nějaké plány, které bychom mohli uskutečnit?“

„Mistře,“ přiznala se, „chovám v srdci ještě jednu velkou myšlenku a ta mi nedává pokoj. Vím, že ji v mé duši probudila světlá postava ženy, kterou poslal Věčný, a proto bude také správná. Ale musíš mně pomoci, aby ji bylo možné uskutečnit.

Podívej, je mi líto dětí našeho národa. Tolik jich vyrůstá bez vědění o Věčném, ba nemají ani vědění o bozích. Poznala jsem děti, ve kterých je vnitřní neuvědomělá touha po vzývání něčeho tak silná, že si dělají bohy ze dřeva a cárů a poklekají před nimi. Kam to může vést? Tyto děti vyrostou a budou tvořit národ. Jestliže se nepostaráme o děti, pak se národ zkazí dřív, než vyroste. Neumím slovy dobře vyjádřit to, co cítím,“ omlouvala se žena.

„Velmi dobře ti rozumím, Anago,“ ujistil ji Siddhárta. „Jestliže chceme pomoci národu tak, aby to mělo účinek i v budoucnosti, musíme se ujmout dětí. Máš pravdu. Přemýšlela jsi už také o tom, jak to provést?“

„Ano, mistře,“ zvolala Anaga. Zaradovala se, že její velká prosba nenarazila na odpor. „Domnívám se, že bychom mohli zřídit školy, kde bychom vyučovali děti těch rodičů, kteří našli cestu k Věčnému…“

Siddhárta ji přerušil.

„Školy?“ podivil se, „Jak víš, máme školy pro dospělé. Čemu by se měly děti ve školách učit? V celé zemi není ani jedna škola pro děti. Jak to myslíš?“

„Nenavrhuji zřídit takové školy, jako jsou pro dospělé,“ vysvětlovala Anaga a bezděky se usmála.

Touto myšlenkou se zabývala už dost dlouho a dopodrobna ji promyslela. Proto nemohla pochopit, že mistr hned nepřišel na to, jaké školy má na mysli.

„Představuji si, že shromáždíme malé děti a povedeme je k čistotě, dobrým mravům a k mírumilovnosti. Budeme je učit poznávat Věčného do té míry, do jaké je toho dětská duše schopná, a naučíme je uctívat ho. Kromě toho můžeme dívkám podle jejich zručnosti ukázat, jak se šije a vyšívá, jak se sbírají byliny a ošetřují nemocní. Chlapci nás tak jako tak opustí, jakmile dosáhnou věku šesti let.“

„Proč chceš chlapce už tak brzy poslat pryč?“ zajímalo mistra.

„Jejich další výchovu musí převzít muži. V tomto věku už většinou pomáhají v dílnách nebo dělají něco jiného užitečného. Ach ano, chlapci jsou na tom lépe než děvčata,“ dodala s povzdechem.

„Anago, co kdybychom rozdělili děti už dřív? Zvlášť chlapce a zvlášť děvčata. Vy ženy byste vyučovaly děti velmi útlého věku a do jejich mladých duší byste vložily první představy o Pánu světů. Starší dívky byste si pak vzaly na starost vy a chlapci by přišli do školy, kde by vyučovali bratři.“

Anaga se znovu zaradovala.

„Kdyby to bylo možné, splnily by se všechny mé nejkrásnější sny! Právě tak jsem si to představovala, ale neodvažovala jsem se říci ti toho tolik najednou.“

„Jen mi vždy pověz všechno, co si myslíš, Anago! Tím pomůžeš nám oběma i národu. Tvé myšlenky jsou jasné a dobré!“

Mnoho dní se zabývali různými plány, uvažovali o nich a opět je zavrhovali. Nakonec se však shodli na tom, aby bylo všechno zařízeno tak, jak o tom mluvili poprvé.

V celé zemi se začalo horlivě stavět. Školy, jednoduché domy se vzdušnými místnostmi, vznikaly v údolích, aby do nich mohly chodit i nejmenší děti. Kláštery sester stály vždy v poloviční výši mezi školou a mužským klášterem. Tak byly v jejich ochraně, a přesto si zachovaly nezávislost.

Siddhárta sám se vydal na cestu od kláštera ke klášteru, aby promluvil s vedoucími o všem, co je potřeba. Všude, kam zavítal, se setkával jen s radostí. Nikdo neodporoval, jak se obával. Přišel čas, kdy ovoce muselo dozrát. Teď k tomu došlo. Bylo nádherné, jak se vždy a všude projevovala vůle Věčného, jen když se na ni dbalo.

Také na hoře Věčného postavili klášter pro sestry. Jako všude jinde, ani tady nesměl být až úplně nahoře, ale přesto stál dost vysoko, aby se snad ženy necítily odstrčené. Dole v údolí vybudovali školu, světlou, ale úplně prostou budovu.

Po skončení prací se Siddhárta vypravil do Srínaru. Vymyslel plán, jak nejlépe přemístit ženy do nových klášterů. Měl ze svého plánu radost.

Ve stanovený den se objevil ve Srínaru se skupinou ochočených slonů. Všichni hleděli s údivem na zvířata, která sice dobře znali, ale nikdy je nespatřili v takovém množství.

Na prosbu Anagy měl Siddhárta nejdříve požehnat ženám, jež opouštěly klášter, aby převzaly práci, kterou měly vykonávat ve službě Věčnému.

Siddhárta s údivem sledoval, kolik je tady žen. Byl opravdu nejvyšší čas, aby se rozdělily a část z nich se přesunula do dalších klášterů.

„Nepozoruješ u nich něco zvláštního?“ obrátil se na vedoucího mužského kláštera, který s ním procházel mezi budovami.

„Neřekl bych, mistře, jsem na ně zvyklý. Ale přece jen se mi zdá, že jsou šťastnější než jiné ženy. Všechny jsou krásné,“ dodal ještě. „Volila snad Anaga úmyslně ženy, které jsou výjimečně krásné?“

„Tomu nevěřím,“ usmál se Siddhárta. „V našem národě se rodí krásné ženy. Jestliže některé nevyrostou do krásy, je to naše vina. Velmi dlouho jsme je považovali za nepatrné a utlačovali jsme je. Tyto sestry jsou ale zbavené všech pout, a proto se jejich duše mohou rozvíjet. Záření duše proniká jejich tělem a přispívá k tomu, že jsou krásné.“

Slavnost se odehrávala na velkém prostranství a měla skvělý průběh. Siddhárta požehnal ženám a slíbil jim, že pokud si zachovají čistotu ve službě Věčnému, bude se jim dostávat síly shůry.

Po skončení slavnosti navštívil s několika ženami a bratry nově postavenou školu. Přivítaly ho veselé hlasy.

Malé děti, které zde Anaga shromáždila, hleděly zvědavě na návštěvníky a jásaly nad věcmi, které jim školní sestry daly na hraní. Tyto první děti školy byly ubohoučké, vyhladovělé, na jejich tělíčkách byly patrné stopy úplně zanedbanosti, ba dokonce i zlého nakládání. Díky laskavé péči se ale jejich stav postupně zlepší.

Teprve příští den se ženy dověděly, proč Siddhárta s sebou vzal tolik slonů. Měli jim pomoci překonat obtíže cesty.

Mistr rozhodl, že všechny ženy s ním mají jet do Utakamandu. Tam měl v úmyslu nechat ženy určené pro tamější školu a klášter. S ostatními chtěl pokračovat dál, od kláštera ke klášteru, až by mu nakonec zbylo jen několik žen, které kromě Anagy směly žít na hoře Věčného.

Ale tak snadno, jak si to Siddhárta představoval, to přece jen nešlo. Většina žen se bála velkých zvířat a jen z donucení usedly do pohodlných sedátek na hřbetech slonů. Tam se téměř zhroutily.

Anaga, která svůj počáteční strach rychle překonala, je utěšovala a ujišťovala Siddhártu, že se ženy strachu brzy zbaví.

Přesto trvalo několik dní, než cestující ženy zaujímaly ráno svá místa bez neustálých domluv. Těšily se na to, až dorazí do Utakamandu, tam si totiž budou moci několik dní odpočinout, a záviděly těm, které tam zůstanou.

I Siddhárta měl radost, že opět uvidí milovanou školu. Těšil se také na svého syna Ráhulu. Slyšel od něho jen samé dobré zprávy. Klášter i škola vzkvétaly. Všichni uvítali sestry s otevřenou náručí, protože čím víc se seznamovali s životem lidí, tím jasněji poznávali bídné postavení žen.

„Synu, jsi ve svém úřadě šťastný?“ zkoumal otec, jehož pohled zálibně spočinul na synově štíhlé, mužné postavě.

„Ano, otče, jsem šťastný a věř, že si neumím představit krásnější práci. Je mi líto Suddhódany, který se musí trápit s lidmi různé víry. Podívej se, jak nádherně se zde všechno rozvíjí! A proč? Protože jsme jedné mysli a všichni sloužíme jednomu Pánovi!“

„Jsem si jistý, že by s tebou Suddhódana neměnil. Je rozený vládce. Je zcela jinak založen než ty. Zevně se každým rysem podobá své matce, vnitřně ale mému otci, po kterém má jméno.“

„A co malý Siddhárta? Podobá se ti, když má stejné jméno jako ty?“ usmál se Ráhula.

„Tváří i nitrem, pokud se o tom u tak malého dítěte dá vůbec mluvit,“ potvrdil Siddhárta.

Ráhula se zamyslel:

„Tak docela malý už nemůže být, otče. Jen si vzpomeň, kolik let uplynulo od té doby, co jsi ho viděl. Bude mu asi deset let.“

„Zdá se mi, že čas letí stále rychleji,“ přiznal se otec. „Každý den je tak naplněný, že nemáme volnou ani chvilku. Je to opravdu už tak dávno, co si hrál s hady a opicemi?“

„Uvědom si, kolik se toho od té doby stalo,“ připomněl syn. „Postavilo se mnoho klášterů a škol. To si vyžádalo hodně času.

Jen nerad se Siddhárta loučil s kouskem země, který mu byl obzvlášť milý, a s lidmi, které tam zanechal. Musel jet dál. Jeho cesta ho vedla od kláštera ke klášteru, všude dohlédl na plnění svých nařízení a uvedl představené ženských klášterů i jejich pomocnice do jejich funkcí.

Jeli kolem Srínaru. Křehké ženy už cestovaly příliš dlouho. Siddhárta si uvědomil, že cestu správně nepromyslel, a při nejbližší zastávce si o tom promluvil s Anagou.

„Proč jsi mě neupozornila na mou chybu, Anago?“ podotkl vyčítavě. Podívala se na něho vlídně.

„Mistře, na tom tolik nezáleží, že nás cesta unavila. Zato jsme užily hodně radosti. Viděly jsme mnoho krásného, a co je mnohem cennější, hodně jsme se naučily. Kromě toho si teď umím velmi dobře představit vedoucí při práci a to je jistě také důležité.“

„Jen mě neomlouvej,“ odporoval mistr. „Na tohle všechno jsem vůbec nemyslel. Vzal jsem vás s sebou, jako se bere zboží, které je nutné odevzdat na různých místech. Stále znovu se přesvědčuji, že nejsem zvyklý zacházet se ženami.“

KONEČNĚ dojeli do Indraprasthy. Srdce Anagy bouřlivě tlouklo. Měla spatřit horu Věčného a směla na ni vystoupit! Den před příjezdem na horu požádala ráno Siddhártu, aby mohla zbytek cesty absolvovat se třemi svými sestrami pěšky.

Proto Siddhártu s jeho průvodci na hoře radostně přivítali, ale ženy se přivítání nezúčastnily.

Muži přijali s ulehčením, že mistr přijel sám. Musel se okamžitě věnovat vyřizování mnoha záležitostí, takže na ženy úplně zapomněl.

Ty mezitím stoupaly pomalu, mlčky, krok za krokem vzhůru. Jejich nitro naplňovaly posvátné myšlenky a zbožná úcta. Náhle se před nimi v zatáčce cesty vynořily bílé budovy.

Anaze připadalo, že sní. Jak to bylo nádherné! Nechala jít své společnice napřed a sama usedla na kraj cesty. Ani jedna z nich si nevšimla velkého hada, jak se plazí do křoví.

Anaga se pohroužila do sebe. Chtěla naslouchat hlasům shůry, které k ní často hovořily. Také teď nečekala marně. Zdálo se jí, že se k ní z modré nebeské klenby sklání zářící, vznešená postava líbezné ženy.

Stanula před ní a dobrotivě ji oslovila.

„Anago, nastupuješ svou pravou službu! Dosud jsi byla jen připravována, nyní však začíná tvůj velký, posvátný úkol. Máš vést všechny ženy svého národa a pomáhat jim. Díky tobě, díky tvému příkladu, ale i tvé přísnosti a výchově se mají probudit. Musí se vzdát nynějšího života podobného životu květiny a musí se naučit žít. Starost o trpící, usoužené, utlačované, nemocné a umírající ženy přenech svým pomocnicím. Tvým úkolem je vyhledávat duchovně spící ženy a probouzet je.

Bude ti dána velká síla. Světlí pomocníci ti budou ukazovat cestu ke spícím duším tvých sester. Probouzej je, ukazuj jim, co znamená být pravou ženou! Chceš se tomu věnovat a vzhlížet přitom k Věčnému jako jeho věrná služebnice?“

A z hloubi Anaginy duše se vydrala prostá, ale vroucí slova:

„Ano, chci!“

„Budiž tedy požehnána!“

Postava zmizela. Ještě dlouho seděla Anaga pohroužená do modlitby a pak se odhodlaně vydala ke svému cíli. Vedle ní kráčel pomocník. Nebo to snad byla pomocnice?

Na hoře spatřili přicházet tři ženy. Sdělili to Siddhártovi a ten si vzpomněl, že chtěl čekat na Anagu v klášteře sester. Rychle se vydal na cestu a dorazil právě včas, aby se s nimi setkal. Hleděly na přicházející Anagu, jak se se zjasnělou tváří rozhlíží kolem sebe.

„Anaga je stále světlejší,“ prohodila jedna z žen.

„Víte proč?“ obrátil se k nim Siddhárta.

Ženy se na sebe podívaly a jedna z nich vyslovila:

„Protože její duše rozkvétá.“

POMÁHAJÍCÍM sestrám nastala doba horlivé práce. Sáriputta je upozornil na mnoho domků, kde uvítají jejich pomoc. Všude je vlídně přijali. Sestry si ani nepředstavovaly, že budou mít tak snadný začátek.

„To je tím, že bydlíme na hoře Věčného,“ poznamenala Sísana, nejmladší ze čtyř žen. „Lidé se radují ze všeho, čeho se jim odtud dostává.“

Žlutí bratři to ale vyciťovali jinak. S údivem pozorovali, co dokážou útlé ženy, když ochotně a obětavě plní svůj úkol. S vytrvalostí, kterou by nikdo z mužů nebyl schopen projevit, se v případě nutnosti ujímaly i té nejtěžší práce, stále usměvavé, stále v radostné náladě.

„Mistře,“ přiznal jednoho dne Amuruddba, „i pro nás byl příchod sester na horu požehnáním. Od té doby, co je bratři pozorují při práci, pracují mnohem ochotněji jak v zahradách, tak i ve stájích. Také muži v okolí přijímají naše slova mnohem snadněji, protože ženy nám svou obětavou činností upravily cesty k jejich domovům a srdcím.“

Anaga, která měla na paměti svůj úkol, se však těchto prací nezúčastňovala. Zpočátku se sice musela plně věnovat vedení školy, ale později se ukázalo, že jedna její pomocnice je velmi schopná, takže jí mohla děti svěřit. S pomocí této mladé vdovy, která bydlela nablízku a jejíž duše patřila Věčnému, udržovala skupinku v bezvadném pořádku.

Teď byla Anaga volná a mohla se věnovat svému zvláštnímu úkolu. Jak má začít? I když se modlila a prosila, aby jí byla ukázána cesta, neslyšela nic. Nejspíš si musí najít cestu sama.

Kdyby jí aspoň některý z bratrů ukázal takovou spící ženskou duši! Sama se styděla se někoho zeptat, protože úkol, který jí byl svěřen, opatrovala jako svátost.

Jednoho dne sešla do údolí a vydala se cestou vedoucí mezi rozkvetlými zahradami. V jedné zahradě zahlédla dva stromy obsypané nádhernými květy. Bezděčně se zastavila. Květiny ji neodolatelně přitahovaly.

Vtom pod jedním stromem spatřila lůžko upravené z drahocenných hebkých látek. Ležela na něm mladá žena. Celou její postavu zahaloval závoj, asi proti hmyzu, protože sluneční paprsky zachycovalo listí stromů.

Žena se ani nepohnula. Spí snad?Jakmile si to Anaga řekla, ihned si uvědomila:

„Hle, spící duše! Musíš jít k ní.“

Tiše vstoupila do zahrady, i když dřív byla tak plachá, že před lidmi utíkala. Potichu se přiblížila k lůžku. Žena nespala. Měla oči otevřené a upřeně hleděla na oblohu. Teď se ale obrátila k cizí vetřelkyni.

„Co tady chceš?“ vypravila ze sebe táhlým hlasem, z něhož se nedalo poznat, jestli je rozhořčená nebo udivená.

„Promiň, přítelkyně,“ prohodila klidně Anaga. „Ještě nikdy jsem neviděla tak krásné květy. Mohu se na ně podívat zblízka?“

Žena neuznala cizinku za hodnu odpovědi a odvrátila se. V jejím chování bylo tolik opovržení, že jiná žena by jistě ztratila veškerou odvahu. Anaga však jen polohlasně poznamenala:

„Chudinko!“

Co to cizinka pronesla? Jak přišla na to slovo? Cožpak není Vasišta nejbohatší žena v celém okolí? Čeho Anaga nedosáhla vlídností, to se jí podařilo díky jedinému pádnému slovu. Žena se na lůžku napůl zvedla, upřeně se zadívala na cizinku a obořila se na ni:

„Jak tě mohlo napadnout říci, že jsem chudinka? Nevidíš, že mě obklopuje blahobyt?“

„Nejsi snad chudinka, když odpovídáš na vlídnou prosbu mlčenlivým opovržením?“ prohlásila Anaga s podmanivým úsměvem. „Nejsi ubohá, když můžeš ležet zde, pod nejnádhernějšími květy, a nevšimnout si jich? Musíš být ubohá, jestliže vydržíš nečinně ležet, místo aby ses hýbala při radostné činnosti. Tvé srdce je pravděpodobně prázdné, proto jsem tě politovala.“

Vasišta naslouchala se vzrůstajícím údivem. Takhle s ní ještě nikdo nemluvil.

„Přišla jsi do mé zahrady proto, abys mi to pověděla?“ odbyla ji posměšně.

„Myslím, že asi ano. Vstoupila jsem do zahrady, abych se podívala na květy. Ale hledám spící duše, a proto jsem sem byla přivedena.“

„Co je to spící duše? Kdo tě ke mně přivedl?“

„To se nedá stručně vysvětlit. Mohu se posadit vedle tebe?“

Anaga nečekala, až se žena vyjádří, posadila se na kámen obrostlý mechem, upřela na ni své překrásné modré oči a začala:

„Přeješ si vědět, co je to spící duše? Tak si představ spícího člověka. Dýchá, protože to jeho tělo dělá samočinně, ale neví o sobě. Žije sice, ale z takového života nic nemá. Rozumíš, jak to myslím?“

Anaga chtěla přirovnat k něčemu také spící duši, to však už nebylo nutné. Z ženy to nezadržitelně vyrazilo:

„Nemluv o spících lidech. Co jiného je celý náš život, ne-li trvalý spánek? Zabýváme se my ženy něčím jiným než jídlem, pitím, spaním a dýcháním? A proč to děláme? Protože musíme žít. Bylo by tisíckrát lepší, kdybychom se nikdy nenarodily. Bylo by tisíckrát lepší, kdybychom směly zemřít. Zemřít a rozplynout se v nirváně. Splynout s velkou nicotou, která je nad námi.“

Žena mluvila stále vášnivěji, až její slova přerušil proud slz. Anaga vstala, přistoupila k plačící Vasiště a rukou se zlehka dotkla jejího čela.

„Byla jsem k tobě přivedena v pravou chvíli, sestro,“ pronesla a její slova prochvíval nesmírný soucit. „Podívej, víš přece sama, co je spící duše. Sesterská duše, probuď se. Dovol, abych ti ukázala, že život je dar bohů. Že je to dar Věčného! Musíme se jen naučit jej žít správně!“

Anaga rozmlouvala dál s Vasištou, které už oschly slzy. Zůstala u ní ještě dlouho, dokud se v dálce neobjevili služebníci. V té chvíli se Anaga rozloučila a slíbila, že zítra opět přijde.

Když druhý den ráno přicházela k zahradě, spatřila ženu stát na cestě: nemohla se jí dočkat. Společně se pak procházely mezi nádhernými kvetoucími stromy a květinami.

Anaga bohaté, a přesto chudé ženě ukázala, kolik radostí jí může poskytnout toto nevyužité bohatství. Přemluvila jim, aby spolu s ní natrhala plný koš květů a doprovodila ji do školy a k některým ženám, které by jistě měly z květiny radost.

Duše Vasišty byla blízko probuzení. Potřebovala jen láskyplnou oporu Anagy, aby byla přivolána k životu. Náhle se probudila a rychle se rozvíjela do netušené krásy. Vasišta se vroucně přimkla k Anaze a stále ji podporovala dary pro chudé, nemocné a slabé lidi.

V sousedství to vzbudilo pozornost, když bylo vidět bohatou ženu tak často ve společnosti žluté sestry. Zvědavost přiměla jednou tu a podruhé zase jinou ženu, aby se přeptala Vasišty, proč to dělá.

Většina z nich jí nerozuměla. Jiné byly uchvácené a snažily se své návštěvy zařídit na dobu, kdy Anaga Vasištu navštěvovala. Naslouchaly, když sestra mluvila o Pánu všech světů. Vyptávaly se dál, a netrvalo dlouho a začaly se probouzet i ony.

A tehdy Anaga poznala, jaký zázračný úkol jí byl svěřen. Byla za něj vděčná. Její vlastní duše rozkvétala stále bohatěji a krásněji. S každým dáváním sama přijímala, aniž si to uvědomovala.

Kdykoliv ji potkal Siddhárta, díval se na ni s údivem. Co to jen je, co tuto něžnou sestru tak oduševňuje? Zdálo se, že už ani nekráčí. Chodila, jen se vznášela.

Kdekoliv zavítala mezi lidi, zdálo se, že na ně přecházejí proudy klidu a míru. I bratři ji často vyhledávali, aby urovnala jejich názorové rozdíly.

Klášter sester se začal zvolna plnit obyvatelkami. Pokaždé hned dostaly přidělenou práci.

V této době se Siddhárta mohl opět víc věnovat svému spisování. Naplňovalo ho radostí, když mohl při psaní zachycovat své myšlenky a tříbit je. Mnohé z toho, co dříve řekl, mu nepřipadalo v původní formě dost vhodné.

Zvláště intenzivně se zabýval myšlenkou týkající se odpuštění hříchů. Dříve vycházel z nejlepšího úmyslu a nechtěl připustit, že hříchy lze odpustit. Smí na tom setrvávat? Není teď lid zralejší než před lety? Je schopen slyšet pravdu?

Rozhodl se, že si o tom promluví s Ráhulou. Syn má klidný a jasný úsudek, navíc se umí vyjádřit skromně, a přesto určitě. Od něho by se nejlépe dověděl, co je správné.

Vzkázal synovi, aby přišel a podal mu zprávu o Utakamandu. Vždyť to je už víc než dva roky, co tam byl naposled. Jak ten čas letí!

A zatímco jeho myšlenky často zalétaly ke staršímu synovi, myšlenky mladšího syna se obíraly jím a dokonce nabyly hmatatelné formy.

JEDNOHO dne překročil práh jeho komnaty jinoch, pohlédl na něho jasným zrakem a oslovil ho:

„Znáš mě?“

Siddhárta se na něho jen letmo podíval, a už věděl, koho má před sebou.

Jako by se díval do zrcadla, které má omlazující kouzlo, viděl před sebou svůj vlastní obraz.

„Siddhárto!“ zvolal.

Hoch měl radost, že se mu překvapení podařilo. Dostal se na horu tak tajně, jak to jen bylo možné. Své průvodce nechal dole a pak uprosil sluhy, aby ho neohlašovali. Nikomu nemusel říkat, kdo je, jméno se mu dalo snadno vyčíst z tváře.

„Dědečku, jdu se k tobě učit. Je mi dvanáct let. Otec i já si myslíme, že nemohu udělat nic lepšího, než vstoupit k tobě do školy.“

„Mám radost z tvého rozhodnutí, Siddhárto,“ ujistil ho mistr. „Souhlasila matka s tvým odchodem?“

„Matka?“ smál se jinoch. „Matce jsem už dávno odrostl. Má koho hýčkat. Po mně je malý Ráhula, tomu je už skoro osm let. Pak následuje Suddhódana, po něm Arusa, který má jméno po matčině otci, a konečně loni přišla maličká Mája.

Tak vidíš, dědečku, že mě matka skutečně nepostrádá. Otec mne pouštěl s těžkým srdcem,“ svěřoval se Siddhárta vážně, „ale ví, že je to jen na několik let a že pouze u tebe se mohu naučit všemu, co potřebuji pro náš lid.“

Když Siddhárta přivedl vnuka – svůj věrný obraz – do školy, přijali ho všichni s radostí. Učitel připomněl, že by bylo dobře, kdyby chlapce pojmenovali jinak.

„Říkejte mu Gautama,“ navrhl Siddhárta. „Je to naše rodové jméno a kromě toho se i mně tak říkalo po celou dobu, co jsem chodil do školy.“

Všichni souhlasili a Gautama se vmísil mezi ostatní žáky, kteří byli mnohem starší než on. Přesto bylo jeho cítění tak čisté a světlé, že chápal daleko lépe než ostatní žáci.

Nejraději sedával u Siddhárty a vyptával se ho na všechno, čím se jeho mysl právě zabývala.

Uplynulo několik měsíců a na horu zavítal Ráhula. Učedníci zajásali, když viděli stát všechny tři vedle sebe. Ráhula i Gautama se tolik podobali Siddhártovi, že to budilo zdání, jako by mistr stál před nimi současně v trojím různém věku: jako mladík, zralý muž a stařec.

Nedalo se přehlédnout, že mistr zestárl. Kolik mu je asi let? Sám to nevěděl. Počítali, že je mu jistě kolem sedmdesáti. Přesto vypadal jako jeden z nejzdatnějších. Jeho duch byl nezkalený a oči mu mladistvě zářily.

Jakmile to bylo možné, svěřil se Siddhárta synovi s problémem odpouštění hříchů, který ho tolik zaměstnával. Musel mu nejdříve vysvětlit, co ho kdysi přimělo k nesprávnému výkladu. Ráhula zavrtěl hlavou.

„Otče, nevěřím, že bylo nutné říci lidu něco, co jsi sám nepovažoval za správné. V každém případě se domnívám, že není tebe hodno udržovat ještě teď v platnosti tento nesprávný výklad.“

Náhle zazněl hlas nejmladšího příslušníka rodu, o kterém si mysleli, že je v zahradě. „Chápu, proč to tak dědeček řekl. Uvědom si, Ráhulo, jací byli lidé, než se dověděli o Věčném. Kdyby je dědeček ujistil, že Bůh, Pán světů, odpouští hříchy, vůbec by se nesnažili je odčinit. Ty působíš v Utakamandu, kde všichni lidé věří ve Věčného. Kdybys žil v Kapilavastu, byl bys jiného názoru. Náš lid, který dovede těžce pracovat, když to musí být, se nerad duchovně namáhá. Jde raději k věštcům nebo čarodějům.“

„Co to povídáš, Gautamo?“ namítl Ráhula „Co je to za lidi, o kterých mluvíš?“

„Jsou to špatní lidé, kteří kolem sebe šíří temnoty. Poutají lidské duše tvrzením, že dokážou uchlácholit hněv bohů a přimět je, aby byli přívětiví. Tancují a odříkávají všechny možné nesmyslné průpovědi, přijímají za to peníze a lidé přitom nepozorují, že jsou podváděni. Je přece mnohem pohodlnější zbavit se hříchů tímto způsobem než vlastním úsilím, přemáháním sebe sama nebo pokáním. Otec říká, že je to nemoc našeho lidu a že se velká jeho část nikdy správně neprobudí. Mnoho lidí usíná i poté, co byli probuzeni.“

„Slyšte chlapce,“ snažil se Ráhula žertovat, aby si Gautama nevšiml, jak jsou muži na něho hrdí. „Mluví jako dospělý!“

Gautama nevěděl, jestli se má durdit nebo dělat, jako by posměšnou poznámku neslyšel. Rozhodl se pro druhé řešení, měl toho ještě velmi mnoho na srdci.

„Proto bych také chtěl, až budu starší, přenechat vládu našemu malému Ráhulovi a stát se pro lid tím, čím jste pro něj vy dva. Chtěl bych sloužit, ne vládnout!“

Oba muži se na sebe podívali. Jak se u nich tří všechno postupně opakuje! Plála v nich vroucí láska k lidu, a přesto nechtěli být vládci, ale chtěli tuto lásku projevovat službou.

„Gautamo, nechtěl bys jít se mnou do Utakamandu, kde byl dědeček tak šťastný?“ lákal Ráhula chlapce, protože zatoužil po tom, aby mohl tuto obdivuhodně otevřenou duši zdokonalovat.

Gautama však odmítl.

„Na to je dost času. Až se dědeček vypraví na návštěvu Utakamandu, snad mě vezme s sebou. Teď nesmím promeškat ani den, kdy se od něho mohu učit.“

Pak rozmlouvali o Anaze. Ráhula se zajímal o práci sester a o to, jaké dělá klášter pokroky. Siddhárta byl schopen informovat ho o všem, ale říci, co dělá Anaga, která byla přece tak neúnavně činná, nemohl.

„Ty to nevíš, dědečku?“ podivil se Gautama. „Probouzí spící duše. Nedávno jsem slyšel, jak jedna žena jménem Vasišta pověděla druhé: ,Anaga burcuje ženy, aby se probudily a zanechaly prázdného, bezduchého života, takže se budou moci tím bohatěji rozvíjet.’ To je její práce.“

„Rád bych si s ní promluvil,“ vyslovil své přání Ráhula.

Siddhárta rád souhlasil. Předpokládal, že Anaga nebude mít námitky.

Ráhula měl v úmyslu navštívit ji v klášteře, ale nezastihl ji tam. Druhý den nechala Anaga vyřídit Siddhártovi žádost, aby k ní přišel. Nejdřív si myslel, že asi špatně porozuměla vzkazu, který jí Ráhula zanechal, a domnívá se, že s ní chtěl mluvit mistr.

Proto chvíli váhal, jestli má vyhovět její prosbě, nebo k ní má poslat Ráhulu. Gautama ho však nenechal se dlouho rozmýšlet a navrhl:

„Ať se k ní vydají všichni tři Gautamové společně, to ji potěší!“

Siddhárta souhlasil, a tak šli kousek cesty dolů až ke klášteru společně.

V klášteře bylo patrné, ale silné vzrušení.

„Mistře, naše matka se nás chystá opustit!“ volaly některé ze sester, které stály v pláči před domem.

Siddhárta se velmi polekal. To přece nemůže být. Anaga je ještě mladá a tady je jí tolik potřeba. Díky svému tichému, samozřejmému způsobu jednání se stala středem ženských klášterů a vedoucí škol. Všechno, co vzala do ruky, doprovázelo štěstí. A teď chce odejít?

„Kde je?“ obrátil se na sestry Siddhárta.

Uvedly ho do vzdušné místnosti, kde Anaga odpočívala. Nevšimla si, že za mistrem do místnosti vstoupili také oba další muži. Dívala se jen na Siddhártu. Přes její bledý obličej, ve kterém velmi zhubla, přelétl šťastný úsměv.

„Mistře, děkuji ti, že jsi přišel. Musím se rozloučit. Zavolal mě světlý posel Věčného! Smím vystoupit vzhůru a nahoře sloužit dál. Mé síly už pro zemi nestačí. Vyškolila jsem Patnu, takže může zaujmout zde dole mé místo. Dokáže to, protože má čisté chtění a její síla je ještě nespotřebovaná.“

Anaga se odmlčela. Siddhárta chtěl promluvit, ale pokynula mu, aby byl zticha.

„Mistře, musím ti toho ještě hodně říci. Dovolil jsi mně pracovat. Děkuji ti za to. Nikdy jsi nežádal, abych se odpovídala z toho, co dělám. Věděl jsi, že mou práci mi přikázal světlý posel Věčného. Mým skutečným povoláním bylo probouzet spící duše. Teď to bude místo mě provádět Vasišta. Plně mne nahradí, protože v jejím nitru plane vroucí láska k duším sester. Mistře, děkuji ti za všechno, co jsi dal mně, nám i našemu lidu.“

Anaginy oči se rozšířily. Trochu se napřímila, a i když hleděla na přítomné muže, zdálo se, že se dívá daleko za ně.

„Slyšte, co praví posel Věčného:

Siddhárto, muži čistého chtění, pevného srdce a velkého poznání, dbej na to, abys Věčnému sloužil více než svému lidu!

Ráhulo, který jsi větší než Siddhárta, dbej na to, aby tě tvůj vnitřní oheň nestrávil předčasně. Jsi povolán vykonat velké věci, ale nespaluj své tělo z obou stran, jinak zhasne dřív, než dokončíš svůj úkol!

Gautamo, který budeš největší, zůstaň čistý, pokorný a cudný, a Věčný tě povolá mezi své služebníky na věčnosti!“

Komnatou zazněly tiché tóny. Tři rozechvělí muži naslouchali, zdálo se, že vidí kolem Anagy stát světlé postavy. Náhle začala Anaga opět mluvit, její slova ale už nepatřila lidem:

„Ty Vznešená, které náleží můj život, dovol mi dál sloužit, ať je to kdekoliv!“

Siddhárta byl omilostněn, aby otevřeným duchovním zrakem viděl, jak se nad sestrou sklonila světlá postava a pak odvedla její duši s sebou.

Když záře pohasla a tóny dozněly, spočívalo na lůžku už jen bezduché tělo Anagy a její obličej byl zjasněný nadpozemskou blažeností.

NA HOŘE Věčného zavládl kvůli odchodu milované sestry velký smutek. Všichni cítili, že jsou s ní spjatí, i když byla zevně všem stejně vzdálená.

Vasišta a Patna bědovaly, že nedokážou Anagu, která odešla na onen svět, nahradit. Měly sice tu nejlepší vůli, ale chyběla jim síla, která jí pronikala.

Když to uslyšel Ráhula, požádal otce, aby směl s oběma promluvit. Cítil, že Siddhárta je stejného názoru jako naříkající ženy: nikdo není schopen Anagu nahradit. Kdyby jim domlouval on, scházelo by jeho slovům přesvědčení.

Zato Ráhula to viděl jinak. Ctil Anagu a obdivoval je její činnosti, nepohyboval se však v kruhu těch, kdo byli neustále kolem ní. Proto si zachoval jasný pohled.

Věděl, že jestliže je někdo povolán na nějaké místo ke službě Věčnému, záleží pouze na něm, zda přijme sílu, kterou potřebuje.

Místo nářku mají obě ženy jednoduše otevřít své nitro a prosebně vzhlédnout vzhůru. Pomoc jim nebude odepřena. V tom smyslu jim to také sdělil, sice prostě, ale důrazně.

Na Vasištu jeho slova hluboce zapůsobila. Vstala a poděkovala mu:

„Ráhulo, velmi jsi mně pomohl. Denně budu prosit o sílu a učiním všechno, co bude v mé moci. Nebudu se srovnávat s Anagou, nebudu hloubat o tom, jestli to nebo ono mohla udělat lépe.“

„Tak je to správné, Vasišto,“ pochválil ji vlídně Ráhula za její rozhodnutí. „Věčný nežádá nic víc, než aby každý ze sebe vydal to nejlepší. Co pak ještě chybí, to k tomu přidá sám.“

Patnu ale nebylo možné uklidnit.

Ráhula ji nechal chvíli bědovat, až vyčerpala celou zásobu slov a myšlenek. Když pak mlčel, podívala se na něho s očekáváním. Jestliže před chvílí pochválil Vasištu, musí si přece všimnout její skromnosti, s níž dobrovolně ustupuje do pozadí.

Ráhula, který žil v docela jiném světě a sám na sebe úplně zapomínal, však měl vzácný dar, jakého se dostalo jen málo lidem: uměl pohlédnout lidem až na dno duše. Viděl, že Patnina skromnost je ve skutečnosti zdánlivá.

Na její tázavý pohled konstatoval:

„Cítíš správně, když pochybuješ o tom, jestli dokážeš správně působit na místě Anagy. K takovému úkolu je potřeba mnohem víc, než jsi schopna dát.“

Prudce ho přerušila:

„Sama Anaga určila, abych zastávala její místo. Budu postupovat jako Vasišta, a pak to půjde. Proč by zrovna mně Věčný nepropůjčil sílu, kterou budu potřebovat?“

„Protože ti chybí pokora, Patno!“ prohlásil přísně Ráhula. „Svým planým nářkem jsi mě chtěla přimět jen k tomu, abych ti domlouval a chválil tě.

Ty sama jsi ve svém nitru přesvědčena, že bys svěřenou práci dokázala vykonávat právě tak dobře, jako ji dělala Anaga. Ale mě jsi o tom nepřesvědčila. Požádám svého otce, aby ti dal jinou práci.“

Patně se úlekem rozšířily oči. Takhle si rozmluvu s Ráhulou nepředstavovala. Jak je bezohledný!

Než se ale vzpamatovala a uvědomila si, jak by se měla vyjádřit, opustil Ráhula klášter a zamířil klidným, jistým krokem vzhůru. Ráhulova chůze se vždy vyznačovala vnitřní jistotou, která na přihlížející lidi působila uklidňujícím dojmem.

Siddhárta se zhrozil, když mu Ráhula vyprávěl o výsledku své rozmluvy.

„Nebyl jsi na Patnu příliš přísný, synu? Ženy mají různé slabůstky, s nimiž je nutné počítat.“

„Myslím, otče, že když chtějí ženy sloužit Věčnému, musí překonávat své slabosti právě tak jako my. Ale to, čemu v tomto případě říkáš slabůstka, bych spíš přirovnal ke shnilému ovoci, které je napohled velmi krásné. Takové ovoce je nutné odstranit dřív, než nakazí jiné. Nechtěl bys mi dát Patnu s sebou, aby se v ženském klášteře v Utakamandu naučila, jak se skutečně slouží?“

Siddhárta se nedal tak snadno přesvědčit a Ráhula by možná musel ještě hodně dlouho mluvit, kdyby v té chvíli nevstoupila bez předchozího ohlášení do komnaty Patna.

Jak se ta žena za několik málo hodin změnila! Rysy obličeje jí zhrubly a kolem úst stažených hněvem se objevily nepěkné vrásky.

„Co hledáš zde nahoře, Patno?“ oslovil ji Siddhárta laskavým hlasem, ve kterém zněla výčitka.

„Ano, vím, že je nezvyklé, jestliže žena vstoupí do domu mužů, i když my ženy nejsme v očích Věčného méně než oni,“ pronesla Patna vzdorně. „Ale musela jsem přijít! Myslela jsem si totiž, že tento muž,“ a ukázala na Ráhulu, který po jejím příchodu vstal a přešel k oknu, „tě bude chtít popudit proti mně.

Přeháněla jsem, když jsem se v jeho očích tak snižovala. Doufala jsem, že mě utěší. Když k tomu nedošlo, dala jsem se strhnout ještě dál. Jen on sám je tím vinen, jestliže se mu má slova nelíbila. Mistře, věř, že jsem dostatečně schopná nahradit Anagu v její funkci a vést pevnou rukou všechny kláštery v zemi.“

Patnina řeč dokázala mnohem zřetelněji než všechna Ráhulova slova, že usuzoval správně. Ta žena by mohla celé věci jen uškodit. Vnitřní hlas však Siddhártovi zašeptal jméno jiné ženy. Věděl už, co má dělat.

„Patno, ani mně, ani tobě nenáleží určovat, kdo má nahradit Anagu,“ prohlásil se vší určitostí. „Věčný sám o tom rozhodl. Právě teď mi bylo zjeveno, že je k tomu vyhlédnuta Sísana. Takže tento problém je tím vyřízen a mezi námi může opět nastat harmonie.“

Patna zbledla jako křída.

„K tomuto úkolu mě určila Anaga, než zemřela,“ tvrdila. „Ona byla vedoucí ženského kláštera, a ne ty, mistře! My ženy se řídíme tím, co řekla ona.“

„Každé tvé slovo tě soudí, Patno,“ pronesl klidně Siddhárta. „Je mi líto, že se dáváš tak strhnout. Jdi do své komůrky a snaž se v modlitbě opět najít rovnováhu své duše.“

Vzlykající Patna opustila mistrovu komnatu. Nebyla schopna se ovládnout ani natolik, aby před ostatními skryla své city.

O to větší byla sebekázeň mužů: nikdo z nich nemluvil o této ženě s jinými lidmi. Netoužili ani vědět, s jakým žalem se vláčí. Nemohli jí pomoci, a proto nevysílali své myšlenky tímto směrem.

Během dne svolal Siddhárta ženy na velké prostranství a tam jim oznámilo, že Vasišta, která zesnulé Anaze pomáhala probouzet spící duše sester, teď převezme tuto práci po ní a vedení klášterů se ujme Sísana.

Patna na tomto shromáždění chyběla. Nebylo ji vidět ani v následujících dnech, takže ji dal mistr k sobě zavolat. Jeho posel se vrátil s nepořízenou. Patna nebyla nikde k nalezení.

Siddhárta se za ní vydal sám, ale i jeho dotazy v klášteře byly bezvýsledné, dokud se nevrátila Vasišta, která pracovala několik dní v údolí.

Vyprávěla, že se dole setkala s Patnou oblečenou do šatů, které nosívala dříve. Oznámila jí, že služba Věčnému ji volá daleko do země, kde má získávat duše. To byla poslední zpráva o ní.

KDYŽ se Ráhula vrátil domů, zabral se Siddhárta opět do svých rukopisů. Neustále mu tanula na mysli poslední slova Anagy. Co mínila svou výstrahou? Jestliže slouží svému národu, slouží tím přece také Věčnému. Bylo by možné zapomenout při tom na Pána světů?

Výstraha však nevyšla z její duše, ale byla vyslovena shůry. Musí na ni brát zřetel. To také chtěl, ale nerozuměl jí.

Nerozuměl ani smyslu slov určených Ráhulovi. Jak by mohl strávit své síly předčasně. Podobenství o světle hořícím na obou koncích chápal, ale je Ráhula takovým světlem? Obě tyto výstrahy se pravděpodobně týkají něčeho v budoucnu, pro současnost ale dosud nepřicházejí v úvahu. Tím se konečně uklidnil.

O posledních slovech Anagy uvažoval i Gautama. Slova, která se týkala jeho, téměř neslyšel, protože jeho mysl příliš zaujaly obě výstrahy.

Je možné, aby byl Ráhula větší než Siddhárta, jehož nazývají mistrem? V čem tedy spočívá velikost? Mladý Gautama přemýšlel a hloubal, srovnával oba muže, kteří mu byli vzorem, ale rozluštění nenašel.

Když se jednoho dne procházel v zamyšlení po zahradě, padl jeho pohled na cedr čnící vysoko k nebi. V tomto kraji byl cedr vzácností, takže jej lidé nechali volně růst a nic kolem něho nezasadili.

Doširoka rozkládal své větve a vydechoval ve slunečním žáru jemnou kořennou vůni. Na svých procházkách chodíval Gautama kolem cedru často, ale dnes ho zvlášť upoutal.

Uvažoval: Ráhula je jako cedr! Odhodlaně usiluje stále vzhůru a nic ho nemůže zadržet. A stejně jako cedr poskytuje jiným stín a vůni, tak i Ráhula myslí na jiné lidi a svůj život věnuje jen službě. Náhle jinoch pochopil, proč je Ráhula větší než Siddhárta. Pochopil také, co to má znamenat, že svůj plamen stravuje příliš rychle.

Gautama jednou ponořil do nádobky s olejem knot tak, že oba konce vyčnívaly ven. Knot byl napájen olejem jen uprostřed. Potom oba konce zapálil a měl radost, jak pěkně hoří, až náhle za neuvěřitelně krátkou dobu oba plamínky zhasly.

Ráhula pracoval nad svoje síly. Zasahoval všude, kde bylo nutné vykonat tělesnou práci, pro kterou se nenašlo dost pomocníků. Toho si všiml i Gautama.

Jeho průvodci mu vyprávěli, jak se neúnavně stará o své podřízené, učí je, utěšuje, povzbuzuje a napomíná. V noci pak píše. Není divu, že sám Věčný mu dal výstrahu, pomyslel si Gautama.

Siddhárta byl jiný. Nevěnoval se úkolům tak bezvýhradně, ale myslel už při tom na nové úkoly. Dovedl také proležet celý den někde pod stromem a přemýšlet. Něco podobného si Gautama nedokázal u Ráhuly vůbec představit.

Považoval za správné, že se mistr šetří, protože je už starý. Bylo by smutné, kdyby odešel na onen svět jako Anaga a nastaly pak spory o jeho nástupnictví. Možná, že jeho nástupcem by byl Ráhula. Ánanda sice většinou Siddhártu zastupoval, když byl na cestách nebo když si chtěl odpočinout, nebyl však ani tak moudrý, ani tak vynikající jako ti dva.

Zatímco o tom uvažoval, zastoupil mu cestu jeden z jeho malých přátel.

„Gautamo, pojď se mnou,“ pokynul mu.

Jinoch okamžitě poslechl. Dost často se stávalo, že ho maličcí upozornili na něco krásného nebo zvláštního.

Teď ho bytostný vedl do lesa. Prodírali se hustým houštím, až se dostali na osamělé, sluncem ozářené místo. Ležel tady jeden z velkých strážných hadů a pohasínajícím zrakem se rozhlížel kolem sebe.

„Milý, krásný hade, chystáš se opustit tuto zemi?“ oslovil ho Gautama a klekl si vedle něho.

Pochopil, že had projevil přání ještě jednou vidět člověka, který pro něho měl vždy vlídné slovo, a rozloučit se s ním. Zlehka přejel rukou po krásné kresbě na jeho hřbetu, ale had si přál víc. Gautama přišel na to, že se jeho sdělení týká Sáriputty.

„Co je se Sáriputtou?“ zjišťoval láskyplně. „Mám ho zavolat? Ne? Co tedy chceš?“

Maličký přítel se do toho vložil jako prostředník:

„Chtěl tě poprosit, aby ses ujal Sáriputty, protože se bude cítit velmi opuštěný. Je poslední ze tří hadů a denně starce navštěvoval. Byla to jeho skrytá radost. Sáriputta je už velmi starý, buď na něho hodný!“

Gautama to slíbil. Dojalo ho, že zvíře bylo ve své věrnosti tak velké, že nechtělo opustit zemi, aniž by se postaralo o člověka. Rozmlouval tiše s hadem a děkoval mu za jeho věrné služby, které on i jeho bratři věnovali hoře.

„Budete nám scházet,“ ujistil ho.

Had se namáhavě odplazil do křoví. Gautama prosil, aby zůstal, ale had na jeho slova nedbal. Bytostný mu připomněl:

„Nech ho! Cožpak nevíš, že zvíře nemůže umřít, když na něm spočívá pohled člověka? Kdybyste to vy lidé věděli, netrápili byste svou účastí umírající zvířata, která jsou vám milá. Z posledních sil se vzchopí, jen aby o maličko prodloužila svůj život a mohla zemřít o samotě.“

Gautama se v zamyšlení vracel do školy. Jak mnoho se naučil. Navštívil Siddhártu a vyprávěl mu o smrti posledního hada.

„Musíme si opatřit ke hlídání jiná zvířata,“ podotkl Gautama.

„Přišli bez toho, že bychom je volali,“ připomněl Siddhárta. „Možná se objeví nějaké jiné zvíře.“

Pak Gautama zamířil do míst, kam starý jogín chodíval na svou obvyklou vycházku za sluncem. Ostýchavě ho oslovil. Stařičký muž, který byl samá kost a kůže, v něm vzbuzoval úctu. Když mu vyřizoval pozdrav od hada, obával se, že ho rozesmutní. Sáriputta ale řekl téměř vesele:

„Jak se mi ulehčilo, že směl odejít přede mnou! Kdo by se jinak o něho staral?“

Gautama užasl nad tím, jaký vroucí vztah spojoval člověka se zvířetem, takže se jeden staral o druhého a na sebe vůbec nemyslel.

Sáriputta se rozhovořil o velkém poslání, které čeká na Gautamu.

„Gautamo, vím, že jednou povedeš celý náš velký národ. Přičiň se, aby ses mu naučil rozumět. Nezůstávej stále tady, ale vydej se i do jiných krajů.

Věř mi! Se svými hady jsem prošel zemi křížem krážem, od vysokých pohoří až k modrému moři, od chladných krajů až po horké kraje. Lidé jsou všude jiní, liší se nejen původem a zevnějškem, ale i v mravech a cítění. Ani dvě knížectví si nejsou podobná. A v naší zemi jich je přece mnoho. Poznej je, protože jinak je neovládneš!“

„Já ale nechci být vládcem, Sáriputto, chci sloužit,“ prohlásil Gautama rezolutně. Rozzářily se mu oči.

„Komu bys chtěl sloužit, ty, knížecí syn?“ zkoumal Sáriputta. „Víš, co znamená sloužit?“

„Sloužit znamená oddat se celou duší úkolu, který jsme poznali jako svůj vlastní.“

„A komu chceš tímto způsobem sloužit?“

Sáriputtova otázka zněla naléhavě. Gautama se bez rozmýšlení vyjádřil:

„Chci sloužit Věčnému!“

„A svému národu ne?“ protáhle, téměř bolestně vyšla slova Sáriputtovi z úst. Prosebně pohlédl na jinocha.

„Samozřejmě že chci sloužit svému národu, to znamená, chci sloužit věčnému ve svém národě. Tak je to správně řečeno,“ upřesnil Gautama.

Nerozuměl starcově bolesti. Sáriputta se rozpovídal. Zpočátku hovořil pomalu a rozvážně, jak bývá zvykem velmi starých lidí, ale čím déle mluvil, tím byla jeho řeč rychlejší a naléhavější:

„Gautamo, poslouchej, co ti říkám. Osud našeho národa nám musí ležet na srdci víc než všechno ostatní na zemi. Věčný má zástupy služebníků tady dole i nahoře na onom světě. To víš stejně dobře jako já. Vždyť je můžeš vidět. Nemyslíš, že jich má dost? Ale náš národ bude mít k pomoci jen tebe.

Gautamo, potomku kmene Šákja, nezavrhuj svůj knížecí původ. Kdyby z tebe chtěl mít Věčný sluhu, narodil by ses v některé chatě.

Gautamo, vidím přicházet dobu, a není už tak vzdálená, kdy se náš národ ocitne na nesprávných cestách. Nauku, kterou mistr přinesl, lidé pomísí s jinými naukami. Drahocenná moudrost zanikne v chytráctví rozumu a v nesprávném myšlení. Vidím dobu, možná vzdálenou, možná blízkou, kdo ví – pro Světlo neexistuje dlouhá nebo krátká doba –, kdy se celý náš národ bude muset podrobit cizím panovníkům. Stanou se z nás páriové! Slyšíš, ze všech!

Gautamo, miláčku bohů, jen ty tomu můžeš zabránit. Věnuj se službě svému národu celou duší! Chop se pevnou rukou žezla své říše! Siddhárta má stoupence ve všech knížectvích. Shromáždi je, ujmi se jejich prostřednictvím vlády nad říší, spoj se s jejich vládci nebo je přemoz, třeba i bojem! Nezáleží na tom, jak to uděláš, jen když z mnoha jednotlivých částí utvoříš silný celek. Potom bude národ až do pozdních dob dost silný, aby mohl vzdorovat cizím dobyvatelům. Pak bude vzkvétat k radosti lidí i Věčného.

Gautamo, jdi do sebe! Úkol, který ti zde naznačuji, je hodný člověka, jako jsi ty, jemuž Věčný požehnal. Budeš větší než Siddhárta a národ tě bude milovat. Zachráníš jej před bídou a porobou!“

Sáriputta těžce dýchal a musel skončit, ale jeho oči, ty pronikavé, bystré oči prosily a žadonily dál.

Gautama stál před ním a vlídně na něho hleděl. Jeho oči ale byly jakoby obrácené do nitra, protože celé jeho myšlení se zformovalo ve vroucí modlitbu:

„Věčný, dovol mi, abych poznal, jestli je to pokušení nebo volání, které mi posíláš!“

„Ani jedno, ani druhé, Gautamo,“ zaznělo v jeho nitru. „Musel jsi všechno vyslechnout, aby sis ze svobodné vůle zvolil svou cestu. Věčný si nepřeje mít služebníky z donucení.“

A opět stoupala jinochova duše v modlitbě vzhůru:

„Pane všech světů, chci být tvým služebníkem. Kamkoli mne postavíš, tam chci působit. Ale chci sloužit, nechci vládnout!“

Gautamovu duši naplnil velký mír. Láskyplně se obrátil ke starému jogínovi, v jehož slovech teď poznal a ocenil velkou, nezištnou lásku k národu.

„Sáriputto, slibuji ti, že jako služebník Pána všech světů nikdy na svůj národ nezapomenu. Ať už ze mě učiní vládce, mudrce nebo pomocníka, chci svou láskou zahrnout celý náš národ.“

„Takže zavolej Siddhártu, abych se mohl rozloučit,“ zašeptal Sáriputta.

Netrvalo dlouho a mistr přišel, rozechvěný myšlenkou, že jeho první „pán“ ho chce opustit.

„Přej mi smrt, Siddhárto,“ prosil stařec mdle. „Nemohu už být prospěšný svému lidu, ale vím, že po mně přijde někdo, kdo mu pomůže.“

Jestli měl jogín na mysli Gautamu nebo viděl někoho jiného, se nikdo neodvážil rozhodnout.

Sáriputtovy oči se pro tento svět zavřely, ale druhé, vnitřní oči se otevřely. Nejspíš viděl překrásné obrazy, protože jeho stařecký, až do té chvíle malátný hlas zněl jásavě:

„Vidím svůj lid v bídě a nouzi. Vidím, jak je zotročený cizinci, kteří se těší z toho, co naše nádherná země přináší krásného. Vidím ale toho, kdo je silný a mocný, spravedlivý a dobrotivý. Přijde a lid osvobodí. Ukáže mu správné cesty a probudí spící duše.

Pane, Věčný, snažně tě prosím: dovol mi, abych – až přijde vládce – směl žít opět ve svém národě a připravit jej pro jeho vládu! Ó Věčný, celý můj život patřil mému lidu. Dovol, abych zde směl žít stejným způsobem ještě jednou!“

Oba přítomní muži hleděli dojatě na starce, jehož rysy byly jasem jako proměněné. Znovu začal mluvit, ale tentokrát tišeji:

„Ó Věčný, děkuji ti, že chceš vyslyšet mou prosbu! Ano, kvůli svému lidu se chci zříci všeho. Budu čekat někde na onom světě, až přijde čas, kdy se budu smět opět vrátit na zemi, abych přivedl svůj národ k vládci. Děkuji ti!“

Tělem projelo trhnutí. Siddhárta položil ruku na srdce věrného druha – netlouklo už.

„Sáriputto, v lásce ke svému lidu jsme byli zajedno. Kéž i mně Věčný dopřeje, abych ti směl pomáhat v době, kdy chceš připravovat náš národ pro vládce!“

Tiše se pomodlili a pak společně odešli oznámit bratrům, že Sáriputta je opustil navěky.

SÁRIPUTTU uložili k odpočinku tak, jako předtím Anagu a jak to bylo obvyklé na druhé straně Himálaje.

Do té doby bývalo zvykem, že mrtvá těla vznešených mužů spalovali na hranicích. K čím vyšší kastě zemřelý člověk patřil, tím ušlechtilejší dřevo se použilo.

Jestliže někdo zemřel bezdětný nebo jeho synové byli ve věku, kdy už nepotřebovali matku, nechávala se vdova spálit s ním, aby její duše přešla na onen svět s jeho duší.

Tělesné pozůstatky ostatní lidí jejich příbuzní zavinuli do pláten a odnesli ven do lesů, kde je nechali na pospas zvěři. Protože podle bráhmanské víry se duše už vydala na svou cestu, na těle nezáleželo.

Od doby, kdy široké masy lidu uvěřily ve Věčného, Siddhárta tento strašný zlozvyk vymýtil. Horlil proti upalování vdov a proti zneuctívajícímu vynášení mrtvých do lesů, neukázal však lidem nic lepšího.

Ponechal jim na vůli, jestli budou své mrtvé spalovat na hranicích. Většinou k domu docházelo, ale někteří lidé vhazovali mrtvá těla do posvátného proudu Gangy.

Jednoho dne Ráhula vyprávěl, jak pochovávají své mrtvé v tibetských klášterech. Jeho vyprávění Siddhártu velmi zaujalo a rozhodl se zavést tento způsob také zde. Proto nechal Anagu i Sáriputtu pohřbít v malých jeskyních na hoře Věčného.

Jeskyně zazdili a před nimi zasadili náhrobní desku se stručným nápisem. Před hrobkou Anagy bylo možné číst:

„Anaga, naše sestra v duchu.“

Hrob byl na takovém místě, že k němu ženy měly snadný přístup. Přinášely s sebou vždy květiny a pokládaly je na desku, nebo je dávaly na zem.

Když se teď měla připravit náhrobní deska pro Sáriputtu, Siddhárta dlouho přemýšlel o vhodném nápisu. Nemohl si vzpomenout na nic, co by stručně vyjádřilo to, co by rád sám řekl.

Napsal už hodně návrhů, ale vždy, když měl dát pověřenému bratrovi pokyn, aby nápis vytesal na desku, návrh zničil. Došlo k tomu i dnes.

Vtom k němu přistoupil Gautama. Mladík od Sáriputtovy smrti velmi zvážněl. Siddhárta nevěděl, co se v této duši odehrává. Protože však vnuk sám o tom nemluvil, dědeček ctil jeho mlčení.

„Siddhárto, dal jsi už příkaz, aby vytvořili nápis na Sáriputtově hrobce?“ zjišťoval skromně. Siddhárta zavrtěl hlavou.

„V tom případě tě prosím, abys nechal vytesat tato slova: ,Sáriputta, náš bratr, byl u nás. Vrátí se opět jako bratr a bude pomáhat celému našemu národu.“

„Je to dobré, Gautamo, pověz bratrovi, aby to vytesal!“

To bylo všechno, co mohl Siddhárta říci. Dojalo ho, že mladík přišel na to, o čem on tak usilovně mnoho dní marně přemýšlel.

Anaga měla pravdu: Gautama z nich byl největší.

Gautama se obrátil k odchodu, aby splnil mistrův příkaz. Ještě jednou se ale ohlédl a vyslovil, zřejmě pevně rozhodnut, prosbu:

„Siddhárto, měl bys pro mne čas? Později bych si s tebou chtěl o něčem promluvit.“

Mistr přikývl a mladík odešel. Siddhárta si v tom okamžiku uvědomil, že se teď dozví, čím se zabývá jeho čistá duše. Také ho napadlo, že Gautama ho náhle nazval Siddhártou. Chtěl zjistit proč.

Mladík se vrátil velmi brzy a usedl u Siddhártových nohou na tygří kožešinu. Siddhárta se zadíval do čistých rysů obličeje, který byl sice vážný, ale nebyla na něm patrná sebemenší stopa vzrušení. Mladý obličej vypadal klidně a vyrovnaně.

„Siddhárto, ty víš, že jsem zde rád…“

Starcovo srdce se sevřelo úzkostí, snad ho nechce mladík opustit? Něco z toho se zřejmě odráží v jeho tváři.

Gautama položil s prosebným posuňkem ruku na dědovu ruku.

„Ale musím se vydat na cestu,“ pokračoval a jeho mladý hlas se ani nezachvěl. „Musím poznat všechny kláštery v zemi, a tím i národ jako celek. Sáriputta mi to řekl ve své poslední hodince. Nerozuměl jsem hned jeho slovům, věděl jsem však, že je v nich skryt příkaz Věčného.

Teď to vím a Sáriputta mi pomáhá. Je ještě blízko nás, ale rozumí mnohém lépe než předtím. Vidí to jinak.

Řekl mi, že tady dole si myslel, že to, co ode mne Věčný očekává, mohu vykonat jen jako vládce. Teď však ví, že mohu sloužit v jakémkoliv postavení. Ale ať ze mne bude cokoliv, musím pomoci celému národu, všem synům Indu, nejen jedné jeho části. Proto je musím všechny poznat.

Ty sám jsi přece také byl v mládí veden celou širou zemí, a proto mi jistě porozumíš.“

„Ale ty jsi mladší, než jsem byl tehdy já,“ namítl Siddhárta, jemuž jinochova slova působila bolest.

„Že jsi k tomu byl přiveden velmi pozdě, souviselo se zvláštními okolnostmi tvého života, Siddhárto. Já jsem v lepší situaci a je mi dovoleno začít se učit dřív. Viď, že mě necháš odejít? Ráno má Savi v úmyslu vydat se spolu se svými průvodci na zpáteční cestu domů. Dovol, abych s ním odjel.“

„Už ráno?“ vyhrkl ohromený Siddhárta.

Pak se však vzchopil. To, že se na jinocha tak upjal, je známkou stárnutí. To nesmí být!

„Jdi a uč se, mé dítě,“ pronesl měkce. „Vidím, že je to vůle Pána všech světů. Jestliže chceš být jeho služebníkem, povede tě a nechá tě připravit. Nám lidem nepřísluší do toho zasahovat.“

Gautama vřele poděkoval a jeho obličej, zpočátku velmi vážný, se rozzářil radostí.

Přípravy k jízdě skončily velmi rychle, a proto Siddhárta právem předpokládal, že Gautama si všechno přichystal už dávno.

„Nechtěl byl jet nejdřív k Ráhulovi?“ navrhl mu večer. „Přijme tě s láskou a porozumí ti, je našeho druhu.“

„Právě proto nechci jet nejprve k němu,“ prohlásil Gautama rozhodně. „Musím se zbavit všech pozemských pout, všech vlivů, které vznikají ze stejného druhu. Nesmím už znát ani otce, ani matku, aby mě mohl Věčný zformovat tak, jak mě může potřebovat. Musím stát v jeho stvoření volný! Smějí mě utvářet všichni jeho služebníci, všechny moci a síly, které z něho vycházejí, ale už nikdy milující lidé.“

„Proto mi říkáš Siddhárta?“ rozbřesklo se starci.

„Ano, proto. Přišlo to samo od sebe. Ctím tě jako mistra, kterým jsi pro mě i pro všechny ostatní. Jen tak s tebou mohu udržovat spojení. S dědečkem jsem je musel rozvázat.“

Rozloučili se druhý den ráno před očima bratří srdečně, ale velmi rychle. Bratři litovali, že Gautama odchází. Doprovázel ho nespočet přání, aby se mu dostalo požehnání, a ještě víc proseb, aby se brzy vrátil.

Všem chyběla přítomnost slunného mladíka. Nebyl hlučný, zřídkakdy na sebe upozornil, ale proudy radosti, které z něho tryskaly ke druhým, teď pro většinu z nich vyschly.

Jiní naproti tomu cítili, že proudí dál, pozorovali, že Gautama je v duchu ještě často s nimi a že toto spojení může přečkat odloučení.

K nim patřil i Siddhárta. Netoužil po Gautamově přítomnosti ani den, a už našel v duchovním proudění bohatou náhradu. Vzpomněl si na zlaté nitky, které kdysi kolem něho opřádaly Májiny zbožné modlitby. Jak na to mohl tak docela zapomenout!

Také tyto nitky ho mají něčemu naučit. Ukazují přece zřetelně, že modlitby nejsou marné, jestliže vycházejí z čistého srdce. Připínají se na druhého, posilují ho a vytvářejí spojení. Kam? Stačí, když se naváže spojení mezi dvěma lidmi? Siddhárta uvažoval dál.

Ne, modlitby musí pronikat vzhůru k trůnu Věčného a teprve pak mohou mít účinek. K čemu tedy jsou zlaté nitky, které se napínají od jednoho člověka ke druhému?

Siddhártu z jeho uvažování vyrušilo hlášení o příchodu cizinců. Obyvatelé hory je spatřili na cestě. Od té doby, co ji nestřežili hadi, byli lidé dvojnásob bdělí. Ještě nikdy se k hoře Věčného nepřiblížilo nic zlého, ale Amuruddba byl také příkladně opatrný.

I on zestárl a jeho odchod jednou horu těžce postihne. Mistr se rozhodl, že si s ním brzy promluví a požádá ho, aby za sebe včas vychoval náhradníka. Kdo by se jinak staral o všechny ty záležitosti, které si věrný Amuruddba mlčky a nenápadně vzal na starost?

Znovu se chtěl ponořit do svých myšlenek, když náhle zaznělo volání nasvědčující, že hosté už dorazili. Ke komnatě se blížily spěšné kroky a její práh překročil kníže Suddhódana. To byla nečekaná radost. Otec a syn se radostně přivítali.

Když se kníže posadil, aby si trochu odpočinul, přál si vědět:

„Kde je Siddhárta mladší zvaný Gautama? Přijel jsem, abych si s ním promluvil o něčem důležitém.“

Mistr se ulekl. Pomalu, téměř zajíkavě vyprávěl, že Gautamu nebylo možné udržet.

„Tak on je pryč?“ zvolal otec a jeho obličej přelétl slunný úsměv. „A já sem proto schválně jedu. Dověděl jsem se, že můj nejstarší syn má v úmyslu věnovat se plně službě Věčnému a vzdát se knížectví. Napadlo mě, že by bylo načase, aby poznal celý náš národ, protože má jednou pomoci celému národu.“

„Ty i Gautama mluvíte o ,našem národě’. Co tím máte na mysli? Jeho jsem se na to nechtěl ptát, ty mi však vysvětli, co myslíte těmito slovy.“

Suddhódana odpověděl bez dlouhého rozmýšlení:

„Naším národem rozumím všechny lidi, kteří pocházejí z kmene Indů, ať už jsou to Drávidové, Virudové nebo Vastusové. Podle prastarých zkazek byl jejich otcem Indus. Obývají zemi mezi Himálajem a mořem, nesmírně rozlehlou zemi omývanou ze tří stran bouřnými vlnami. Jen na jedné straně strmí do závratné výše zasněžené hory, strážci našich hranic.

Celou tuto zemi rozdělují pohoří nebo ojedinělé hory na mnoho malých částí, kterým vládneme my, knížata. To je správné, protože naší přední povinností je, abychom se starali o své poddané.

Mimo knížata jsou ale také nutní takoví muži, jako jsi ty, otče, a jakým se má stát Siddhárta mladší, kteří by na všechna malá knížectví pohlíželi jako na jediný celek, jako na svůj národ, sjednotili jej v jedné víře a pomáhali mu vnitřně i zevně zesílit.“

Suddhódana na chvíli umlkl.

„Otče,“ pokračoval po chvíli láskyplně, „dlouho jsem o tom přemýšlel, až jsem málem dostal chuť vzdát se své říše a také se dát do služeb Věčného. Ale malý Ráhula je ještě příliš mladý. Musel bych dlouho čekat, než bude natolik rozumný, aby ovládl zemi.

Světlý posel, který ke mně mezitím přišel, mi však ukázal, že když budu správně plnit svůj úkol jako kníže, mohu také sloužit Bohu. Přikázal mi, že musím přimět svého syna Siddhártu k dalšímu učení, a nakonec mně svěřil práci, kterou smím zvlášť vykonávat ve službě Věčnému.

Proto jsem na čas opustil svou zemi. Navštěvuji jedno knížectví za druhým a domlouvám se s vládci. Světlý posel mně přikázal, abych je upozorňoval na nebezpečí, které hrozí našemu národu, jestliže se pevně nesemkneme. Mám se pokusit vybudovat svaz, ve kterém by si v nebezpečí a v nouzi všichni navzájem pomáhali.

Pokud se mi to podaří, bude mít i náš Siddhárta lehčí cestu.“

Stařec Siddhárta toto vysvětlení pozorně sledoval a pak s povzdechem přiznal:

„Pozoruji, že stárnu, protože cítím radost při pomyšlení, že nebudu muset řešit ani tvůj, ani Gautamův úkol. Chápu ale, že mysl vás obou zaujímá myšlenka na sjednocení všech kmenů. A teď mi pověz něco o svých drahých.“

Kníže vyprávěl tak poutavě, že vzbudil v Siddhártovi touhu všechny je vidět.

„Možná, že se přece ještě jednou vypravím do své staré říše,“ prohodil v dobré náladě,“ i kdyby to bylo jen proto, abych se podíval na své potomky vyrůstající v paláci.“

„Otče, měl bys vidět také chrám, který jsme postavili. Nechápu, že ti chrám neschází. Je to tak slavnostní, když se modlíme k Pánu světů v krásně vyzdobené svatyni.“

Může být krásnější svatyně, milý synu, než ta, kterou dal vytvořit on sám? Když se nad námi klene nesmírně rozlehlá blankytná obloha, když nás ovívá vůně květin nebo když vítr pěje k našim slovům doprovod, cítíme, že stojíme uprostřed stvoření Věčného. Jsme spojeni s jeho díly, cítíme se zajedno s jeho služebníky, a proto také máme přes všechnu svou nedokonalost spojení s ním.“

„Tak to ovšem cítíš a chápeš ty, otče,“ poznamenal Suddhódana, který dosud nebyl přesvědčen. „Věř mi, že jen málokdo z lidí cítí stejně jako ty. Když jim upíráš chrám Věčného, něco nevědomky postrádají.“

Siddhárta slíbil, že si o tom promluví se svými věrnými, ale pak dodal:

„I když se rozhodnu pro stavbu chrámu, uskuteční ji stejně až Gautama. Prosím Pána světů, aby mě ponechal v mém úřadě tak dlouho, dokud Gautama nedospěje, aby jej mohl převzít z mých rukou. On sice počítá s tím, že povolám svého nejstaršího syna, Ráhula ale příliš srostl s Utakamandem a pro horu Věčného je zapotřebí svěžích sil.“

Pak mu vyprávěl, co říkala Anaga před svou smrtí, a zmínil se i o Sáriputtovi, pokud o tom věděl. To nejlepší tehdy jogín vyslovil ještě dřív, než k němu Siddhárta přišel.

Suddhódana se později zajímal o to, jestli otec rozumí řeči zvířat. Siddhárta přikývl, ale hned dodal:

„I v tom mě Gautama předstihl. Je nádherné, jak umí jednat se vším stvořeným. Mluví dokonce s květinami a stromy.“

„Neměl bys chuť zase jednou vyzkoušet své umění?“ navrhl syn. „Přivezl jsem ti párek nových strážců hory.“

Zatleskal. Sluhové, kteří nejspíš čekali jen na toto znamení, vstoupili do komnaty a položili k mistrovým nohám dvě lvíčata. Přítulně se k němu lísala. Sklonil se k nim a pohladil je.

„Suddhódano, myslíš to doopravdy, že bychom zde mohli tyto malé šelmy nechat volně pobíhat? Čím bychom je živili, až by byly starší? Museli bychom jim přece dovolit trhat zvěř, a ty víš, že si nepřejeme, aby byla na hoře Věčného prolévána krev.“

Mistr se starostlivě díval na roztomilé, ale nežádoucí hosty.

„Otče, nech si je až do svého odjezdu,“ navrhl kníže. „Pak se možná najde nějaké řešení.“

Lvíčata se od Siddhárty ani nehnula a chodila s ním všude jako psi. Když se Siddhárta vydal na prostranství k pobožnosti, museli je zavřít, aby nešla za ním. Mňoukala ale žalostně tak dlouho, dokud jim neslíbil, že se brzy vrátí.

Lvíčci horlivě proháněli myši, a prospívali tak osadě. Podle nápadného rozmnožení těchto trapičů totiž bylo znát, že v ní hadi chybí.

Siddhárta čekal na příští návštěvu opic s napětím, ale čiperky měly ze lvíčat radost a hrály si s nimi. Vypadalo to, jako by se zvířata řídila příkazem, že na hoře Věčného má panovat mír.

Za několik týdnů se Suddhódana vypravil na další cestu. Na lvíčata však zapomněl! Když si to Siddhárta uvědomil, byl už syn příliš daleko, než aby ho bylo možné přimět k návratu. Snad se později ukáže, co s nimi.

Zatím se mistr těšil z přítulných a veselých zvířat.

VASIŠTA a Sísana se vžily do své práce. Všechny ženy vůbec vykonávaly své různé, často nelehké povinnosti tak samozřejmě a tiše, že se o nich téměř nevědělo.

Obě ženy vyhledávaly mistra zřídka. Jestliže k tomu přece došlo, musela je k návštěvě hory přimět nějaká zvláštní pohnutka. Tak tomu bylo i tentokrát. Oběma ležela na srdci naléhavá prosba a měly v úmyslu ji společně přednést.

Siddhárta s potěšením poslouchal, co mu vyprávěly. Vasišta měla úspěchy v probouzení spících duší. Mnoho ženských duší se probudilo a nečinné bytí změnilo v činný život.

Obě ženy dospěly k názoru, že není správné omezovat se pouze na jedno knížectví. Vasišta v tichosti vyškolila několik žen, které samy na sobě poznaly mrákotný spánek duše i radostné probuzení, takže pro to měly pochopení. Teď se spolu se Sísanou přišla poradit se Siddhártou, jak rozmístit ženy po celé zemi.

„Škoda, že jste nepřišly dřív,“ litoval Siddhárta. „Kníže Suddhódana mohl vzít ženy s sebou. Já jsem příliš starý, než abych ještě podnikal tak daleké cesty.“

„Promiň, mistře, tak jsme to nemyslely. Nežádáme, aby ženy byly uváděny do svého úřadu veřejně a se vší důstojností. Sestry, které se zatím neprobudily, by pak k nim už od počátku pociťovaly nedůvěru. Proto bude lepší, když v tichosti a nenápadně projdou pěšky zemí, vyhledají kláštery a připojí se k nim. Ale kdybys dal ženám průvodní list pro představené klášterů, byly bychom ti vděčné.“

Siddhárta rozuměl pohnutkám, lekal se ale přemíry sebeobětování, která tyto křehké ženy zvyklé na pohodlí nutila, aby se vydaly na cestu.

„Neumíte si vůbec představit, co to znamená,“ varoval je. „Takové několikatýdenní putování představuje pro ženy velké strádání. Nohy člověku otečou a bolí. Vždyť to znám z vlastní zkušenosti, a v době, kdy jsem chodil v prachu silnic, jsem byl silný muž. Kdybyste alespoň chtěly jet na slonech!“

Vasišta se zasmála:

„Než sednout na takovou obludu, to raději půjdou pěšky. O tom nám už vyprávěly ženy, které takovou jízdu zažily. Ne, mistře, ženy jsou ochotny podstoupit všechny obtíže cesty, jen když smějí sloužit. Z vděčnosti, že se jim dostalo poznání o Pánu světů, k němu chtějí přivést také ostatní. Kdyby při cestě použily jízdní zvířata, vzbudily by zbytečný rozruch.“

Ještě jednou se Siddhárta pokusil obě ženy přemluvit, ale marně. Požádaly ho, aby co nejdřív zavítal k nim do kláštera a sám si promluvil se sestrami, které byly vybrány.

Hned druhý den klášter navštívil a setkal se tam se skupinou asi dvaceti žen urozeného původu. Byly ještě mladé a těšily se na práci, měly však útlá těla. Když Siddhárta vyslovil své obavy, daly se ženy do smíchu:

„Jsme útlé, ale zato vytrvalé. Vydržíme víc, než by si kdo myslel. Mistře, jestliže nemáš jiný důvod, abys náš plán neschválil, můžeš nás klidně nechat odejít.“

A tak všechno proběhlo podle přání žen: dvacet z nich se vydalo na cestu. Nešly společně, ale rozdělily se na skupinky a po dvou nebo po třech opouštěly klášter různými směry. Byly v ochraně Věčného, protože se mezi nimi nenašla ani jediná, která by tuto cestu podnikala jen kvůli sobě samotné.

O GAUTAMOVI, který byl už dlouho pryč, přišla dobrá zpráva. Otec ho zastihl svěžího a horlivě se učícího v jednom klášteře na opačné straně pohoří Vindhja a překvapila ho změna, která se s ním odehrála.

„Není to již chlapec, ale téměř ani jinoch,“ psal kníže. „Z jeho očí, které září velkou blažeností, se dívá zralý muž. Dožijeme se na něm jen všeho dobrého.“

Posel přinášející toto psaní je doplnil ještě ústním sdělením. Kníže se Gautamovi zmínil o lvech. Mladík se zděsil při pomyšlení, že by se snad zvířata měla kvůli příkazu na hoře celý život živit proti své přirozenosti trávou. Jestli s tím bude mistr souhlasit, ať pošle obě zvířata Gautamovi. V blízkosti kláštera jsou rozsáhlé lesy, kde budou moci lovit.

Návrh se Siddhártovi líbil. Slíbil lvům, že se jim povede mnohem lépe u Gautamy než tady. Dali se ochotně umístit do košů a vyzvednout na hřbet slona, který je měl dopravit na místo.

Zato slon byl ochotný už méně, protože pach šelem mu byl nepříjemný. Začal tak troubit, že se seběhli všichni muži.

Honec chtěl slona udeřit, ale Siddhárta, který také přišel, to nepřipustil. Jemně položil ruku slonovi na bok a polohlasně mu domlouval. Slon se uklidnil, pouze pohazoval chobotem ze strany na stranu.

Mistr mu vysvětlil, že jen on může přinést obě lvíčata Gautamovi. Jsou ale naprosto neškodná a krotká.

Nařídil, aby je vyndali z košů, vzal je do náruče a nosil je kolem. Laskavými slovy domlouval slonovi a ukazoval mu je, až se konečně zcela uklidněný slon dotkl chobotem obou malých tvorů. Teprve teď bylo možné zvířata umístit na jeho hřbetě.

Siddhárta se obrátil k Indovi a poznamenal:

„Viděl jsi, že láska všechno zmůže. Co bys z toho měl, kdybys slona udeřil? Připravil by ses navždy o jeho důvěru a náklonnost, protože byl přece v právu. Má vrozený odpor k šelmám, aby se před nimi mohl chránit. Kdyby se tento odpor nezlomil domluvou, věř mi, holí bys to nikdy nedokázal.“

A Ind, který svého slona miloval, pochopil.

ZNOVU uplynulo několik měsíců, když jednoho dne přišli na návštěvu Ánanda s Maggalanou. Oba znatelně zestárli. Oznámili, že za sebe vybrali nástupce, kteří mají místo nich vést kláštery a školy dál. Nejsou si už jisti, jestli by dokázali všechno provádět tak, jak to Věčný žádá. Časy se změnily. Je nutné, aby vedení převzali mladí lidé.

„A co hodláte dělat?“ zajímalo Siddhártu. Viděl, že jim už nemůže svěřit jinou funkci.

„Mysleli jsme, že bychom v blízkosti svého mistra mohli odpočívat a čekat, až nás Věčný zavolá.“

„V tom případě postavíme pěkný dům, kde byste mohli s ostatními starci, kteří určitě ještě přijdou, strávit zbytek života,“ navrhl Siddhárta.

Měli radost z této myšlenky a zahrnuli mistra prosbami, aby v domě odpočinku dal zřídit pokoj také pro sebe.

Zavrtěl však hlavou.

„Nemohu se ještě vzdát svého úřadu, protože Siddhárta-Gautama je ještě příliš mladý, než aby mohl být mým nástupcem. Není ale vůlí Věčného, abych vedení hory předal na tu krátkou dobu někomu jinému a pak bych je musel opět předávat. Mám dost pomocníků, kteří mně pomáhají, takže mi jistě někdy zbude i několik volných hodin. Rád je strávím ve vaší společnosti, přátelé.“

Maggalana cítil vnitřní touhu po nějaké činnosti. Nabídl se proto Siddhártovi, že mu bude psát. Když mu mistr poví, co si přeje, aby zaznamenal, Maggalana by to třeba mohl upravit a sepsat.

„Dobře, Maggalano, zkusíme to,“ souhlasil potěšený Siddhárta. „Je toho mnoho, co bych chtěl sdělit ostatním lidem, ale jakmile začnu hledat vhodná slova, zmizí mi to.“

„A je to dost zralé k sepsání?“ podotkl Maggalana rozvážně.

Siddhárta mu nerozuměl.

„Proč ne?“ zeptal se a nečekal, jak se k tomu Maggalana vyjádří.

Při společné práci si Siddhárta opět vzpomněl na zlatá vlákna. Vyprávěl o nich Maggalanovi a stařec z toho měl radost.

„Mistře, vždy jsem cítil,“ pronesl živě, „že myšlenky vyslané v modlitbě hledají člověka, kvůli němuž v nás vznikly. Jak je to krásné, že se z nich utvoří zlaté nitky, které zachytí jiné nitky a táhnou je s sebou.“

„Kam je táhnou, Maggalano? Přece jen k tomu, kdo se modlil. Vidíš, to je bod, přes který se nemohu dostat, i když jsem o tom už hodně uvažoval. Vždyť se nejedná o to, abychom my lidé byli mezi sebou spojení!“

„Zadrž, mistře,“ přerušil ho rychle Maggalana. „Tvé myšlenky jdou nesprávným směrem. Uvědom si přece: kam směřují všechny naše modlitby, jestliže jsou skutečně opravdové? Mají vystupovat vzhůru k Věčnému, aby se položily ke stupňům jeho trůnu.“

Teď zase Siddhárta přerušil druhého diskutujícího muže:

„Ano, vím to a věřím tomu, Maggalano. Ale vysvětli mi, odkud se berou zlaté nitky, které ke mně přicházejí?“

„Když se tvůj syn Ráhula za tebe modlí, jeho myšlenky se láskyplně zabývají tebou, stáváš se předmětem jeho modlitby. Tyto myšlenky směřují k tobě jako zlaté nitky a snaží se, pokud jsi schopen je přijmout, vzít tě s sebou.

Když se právě v té době i ty modlíš nebo je tvá duše nějakým jiným způsobem zaměřená na Věčného, pak myšlenky modlícího se Ráhuly získají na síle, vystoupí vzhůru a prosby, které vyjadřují, tak zesílí. Mistře, vždyť je to velmi jednoduché!“

„Ano,“ přiznal Siddhárta. „Je to tak jednoduché, že by to mohlo pochopit dítě, ale já už nejsem ve svém hledání a hloubání jako dítě. Jak je dobře, Maggalano, že jsi přišel a pomohl mně.“

Maggalana zamířil do zahrady pod vysoké stinné stromy a přemýšlel. Opřádaly ho svěží, radostné myšlenky. Shlukovaly se ve světlé, jasné útvary a pluly dál. Hledaly přitom stejný druh.

V Maggalanovi vyrůstalo něco, co mu bylo dosud neznámé. Stále intenzivněji cítil vnitřní podnět ke psaní. Rychle se vrátil do komůrky, kterou mu pro tuto práci určili, a začal psát. Psal bez přestání a zachycoval písmem, co z něho vyvěralo jako tryskající pramen.

Vyprávěl příběh zbožné dívky, které své srdce plně zasvětila Věčnému. Pak se ale setkala s jedním mužem a ten ji požádal o ruku. Rodiče dívky souhlasili se sňatkem. Dívka jménem Kálisádha muže milovala, ale zdráhala se vzít si ho, protože nechtěl nic slyšet o Pánu světů.

Rozhněval se a opustil kraj. Její modlitby ho ale hledaly a našly, prosily a naléhaly. Teprve v hodině jeho smrti nad ním konečně získaly moc. Vedly ho vzhůru, takže dospěl k poznání.

Večer Maggalana přečetl povídku v přítomnosti Siddhárty a jeho věrných druhů. Vyprávění podané prostou formou, ale zato vroucími slovy bylo tak krásné, že uchvátilo duše posluchačů.

„Odkud jsi čerpal látku k tomuto příběhu?“ chtěl vědět Amuruddba. „Zachytil jsi jej mistrovskými slovy.“

„Odkud? Ani nevím. Přišel ke mně, když jsem seděl v zahradě.“

„Jak k tobě mohl přijít?“ smál se Ánanda.

„Ani o tom nemohu říci víc než to, že se mi najednou zdálo, jako bych před sebou viděl Kálisádhu a její rodiče, muže, kterého milovala, a všechno, co dělali. Viděl jsem je úplně jasně a šli se mnou i tehdy, když jsem vstoupil do domu a dal se do psaní.“

Nikdo z posluchačů se už nesmál. Považovali to za něco velkého. To, čím se Maggalana zabýval, bylo skutečné umění. O vypravěče povídek nebyla sice v zemi nouze, nikdo z nich však ještě nenapsal něco podobného. Vyprávělo se jen o bojích, líčila se dobrodružství a lidem se nabízely hrůzostrašné příběhy.

Maggalana psal teď své povídky denně a nikdo se nemohl ani dočkat, až je večer přečte.

Jejich život byl obohacen o něco nového. Ale Siddhárta už neměl pomocníka. Zdálo se, jako by se proti sepsání jeho učení všechno spiklo.

V DÁLCE se vynořila řada statných slonů doprovázených jezdci. Na horu Věčného opět zavítali hosté. Kdo to asi je? Možná družina nějakého knížete.

Siddhárta vyšel přijíždějícím mužům naproti až k bráně školy. Celý překvapený sledoval, jak ze sedla prvního velkého slona spustili cosi jako žebřík a jak po něm pomalu a obezřetně sestupuje jezdec. Siddhárta sám si vždy vypomáhal zády svých služebníků.

Ze slona sestupoval zámožný muž střední postavy, měl na sobě skvostný hedvábný oděv. Z ostatních zvířat mezitím sestoupili další jezdci a přišli na pomoc svému pánovi.

Návštěvník stanul před mistrem. Byl to starý muž, jeho povadlý, kdysi plný obličej vroubily sněhobílé vlasy. Také tělo projevovalo sklon k tělnatosti. Oči měly zvláštní výraz. Kde jen už Siddhárta viděl tyto oči?

Pozdravil hosta a chtěl vědět, co si přeje. Muž neprozradil své jméno a prosil o dovolení vstoupit do domu. Má za sebou velmi dlouhou cestu a byl by rád, kdyby mohl opět jednou po dlouhé době zaměnit hřbet slona za měkké lůžko.

Teprve když hosta a urozené muže z jeho doprovodu zavedli do přijímacího pokoje, začal cizinec vyprávět. Opět však neprozradil, kdo je. V Siddhártovi jeho hlas probudil staré, dávno doznělé vzpomínky, nebyl ale schopen je zachytit.

Proto naslouchal dvojnásob pozorně hostovu vyprávění:

„Ještě před několika měsíci mě ani nenapadlo, že se vydám na tak dlouhou cestu. Jednoho nádherného večera po zvlášť parném dni jsem se s několika přáteli ocitl na opuštěném místě u našeho širokého říčního proudu. Byli jsme unavení a nemluvili jsme.

Náhle nás praskání a lámání větví upozornilo na příchod nějakého velkého zvířete. Někteří z nás byli jako ochromení, jiní vyskočili, ale nikdo neměl zbraň. A už zvíře proniklo podrostem: byl to nádherný královský tygr. Chtěl se napít u napajedla.

Vál příznivý vítr, takže nás zvíře předtím nezvětřilo a bylo překvapené stejně jako my. Na okamžik se zarazilo,pak ale jeden z mužů udělal neobratný pohyb a tygr skočil směrem ke mně. Nemohl jsem se zděšením ani pohnout a myslel jsem si, že jsem ztracený. Náhle zazněl jasný hlas:

„Příteli, nedotýkej se člověka! Nenapadl tě a nemá zbraň. Není vůlí Věčného, aby jeho tvorové usmrcovali jeden druhého z touhy po krvi!“

Nádherné zvíře jako zázrakem poslechlo. Ve skoku se otočilo, takže dopadlo na zem nedaleko mě.

Zvedlo hlavu a současně s námi pohlédlo na člověka, který právě promluvil. Byl to mladý muž. Přistoupil k tygrovi, pochválil ho a vyzval, aby se šel klidně napít. Nikdo mu nebude bránit. A tygr opět poslechl. Napil se a důstojně odešel zpátky do lesa.

Po jeho odchodu jsme se obrátili ke svému zachránci.

,Siddhárta,’ uniklo mi ze rtů. Muž se usmál a podivil se:

,Ty mne znáš, králi?’

,Pak se jmenuješ také Siddhárta jako ten, kdo nás kdysi dávno vysvobodil z velké bídy,’ zvolal jsem překvapeně…“

Vyprávějící muž se nedostal dál, protože mocně dojatý Siddhárta zvolal:

„Králi z Magadhy, tys viděl mého vnuka?“

„Gautamu?“ volali Siddhártovi věrní a zahrnuli ho spoustou dotazů.

Byl to skutečně král Bimbisára. Když Gautama vykládal o sobě a svém životě, krále to povzbudilo a rozhodl se navštívit svého dřívějšího zachránce. Oba si měli mnoho co sdělovat. Gautama na svém putování zemí přišel do hlavního magadhského kláštera, aby se i tam učil. Na jedné z osamělých toulek lesem narazil na krále a jeho družinu právě včas, aby jim mohl zachránit život.

„Bimbisáro, ty ses přece zřekl své královské hodnosti, když jsem tě kdysi opustil?“ připomněl překvapený Siddhárta.

„Můj nástupce zanedlouho zemřel a nezanechal potomky. Na naléhavé přání svého lidu jsem předal kněžskou hodnost do jiných rukou a ujal se opět vlády v zemi. Vždyť i jako král mohu sloužit Věčnému. Pak jsem ale zatoužil znovu tě spatřit.

Protože vedoucí klášterů o tobě mluvili jako o ,mistrovi’, nikdy mě nenapadlo, abych v tomto mistrovi hledal tebe. Teprve tvůj vnuk mi vyprávěl o tobě, o tvém životě a o hoře Věčného. Můj syn je už dospělý, takže jsem mohl snadno opustit zemi. Teď jsem tady a tak brzy odtud neodejdu.“

Když Bimbisára pobýval na hoře už nějakou dobu, natolik se mu zalíbil dům odpočinku, jehož stavba se dokončovala, že požádal, aby ho do něj přijali. Poslal svou družinu zpět do Magadhy a ponechal si pouze jednoho sluhu. Bimbisára byl věrným služebníkem Věčného a všichni se od něho mohli ještě lecčemu naučit, tak jako on od nich.

Pocházel z horké oblasti, kde žily národy, které měly úplně jiné zvyky než lidé zde v okolí Himálaje. Muži stále znovu upozorňovali na rozdíly, které je částečně obveselovaly a částečně v nich probouzely vážné myšlenky.

„Jak je dobře, že Siddhárta, jehož nazýváte Gautama, poznává všechny syny Indu ,“ vyjádřil se souhlasně Bimbisára. „Jen tak bude jednou schopen jim všem porozumět, a tím je i ovládnout. Siddhárto, on je rozený vládce. Když se tehdy s klidnou důstojností objevil před námi a před tygrem a příkrá, rozkazující slova zmírnil paprskem lásky vycházejícím z jeho očí, zmocnil se nás pocit, jako bychom mu museli vzdát hold.“

„Já však nevěřím, že bude panovníkem,“ přiznal Siddhárta téměř s lítostí. „Chce být sluhou Věčného jako já. A jako takový nesmí vládnout zemi a starat se o poddané.“

„Já to také tak nemyslím, Siddhárto,“ upřesnil svůj výrok Bimbisára. „Nemá být knížetem, ale vládcem v říši ducha. Podrobí si duše a tím je přivede k Věčnému.“

Ještě často o tom rozmlouvali, zejména po dokončení domu odpočinku. Siddhárta často zavítal do kruhu starých přátel. Navykl si s nimi obědvat a stále víc prodlužoval hodiny společných rozprav po jídle.

Tento tichý život náhle přerušil příjezd Suddhódany, který přijel zase jednou navštívit otce.

„Přivezl jsem ti znovu něco mladého,“ oznámil mu svým veselým způsobem. „Neboj se, tentokrát to není šelma.“

Zatleskal jako posledně, když přivezl lvíčata. Na toto znamení se neobjevili sluhové, ale před Siddhártu předstoupil mladík sotva odrostlý chlapeckému věku a hluboce se uklonil.

„To je náš mladý Suddhódana. Kromě jména se mnou nemá nic společného, ba ani podobu ne,“ žertoval kníže. „Podobá se Siddhártům zevnějškem i nitrem, a proto by se chtěl učit tady na hoře Věčného. Jeho cílem je pomáhat jednou svému bratru Gautamovi.“

Tak vstoupil i mladý Suddhódana jako žák do školy na hoře. Obýval stejné pokoje a měl stejná práva jako kdysi jeho starší bratr. Učil se s ještě větší horlivostí a porozuměním, ale… byl naprosto jiný.

Zatímco v Gautamově nitru náhle zaplálo poznání, dosáhl Suddhódana stejného výsledku teprve namáhavým hloubáním. Na svůj věk byl velmi vážný, takže si mnoho lidí myslelo, že snad ani nikdy nebyl dítětem. Svého okolí si většinou nevšímal.

Služebnictvo sice netrápil, ale jako by je ani nepozoroval. Byl pravým opakem Gautamy, který míval i pro nejnepatrnějšího sluhu přívětivé slovo. Tento mladík přijímal úsluhy, které mu druzí prokazovali, jako samozřejmost. Podle jeho názoru měl každý plnit svůj úkol bez ohledu na to, jestli se mu dostane díku nebo uznání.

Před dědečkem a jeho starými přáteli měl vrozenou úctu, ta mu ale nijak nebránila, aby bez ostychu nevyslovoval svůj názor. Téměř vždy se však rozcházel s jejich názory.

„Suddhódano,“ povzdechl si jednou Siiddhárta, „čemu se chceš u nás naučit? Vždyť všechno víš mnohem lépe než my.“

„Promiň, dědečku,“ hájil se mladík s důstojností, která by u jiného byla směšná. „Vím to pouze jinak než vy. Jestli je to lepší, se musí teprve ukázat.“

Vždy měl poslední slovo, ale řekl to tak, že nikdy nezavdal příčinu k výtce.

Jednou se ho Siddhárta zeptal, zda má také spojení s bytostmi a se zvířaty. Jinoch se zasmál, chyběla mu však slunná veselost jeho otce.

„Ne, dědečku, to přenechávám dětským duchům. Zvířata jsou tak hluboko pode mnou, člověkem, že nepokládám za nutné, abych se k nim choval jinak než jako jejich pán. ,Bytosti’, jak je nazýváš a zřejmě tím myslíš skřítky a jim podobné, nevidím, a proto nemá smysl, abych se o ně staral.“

„Možná, že jednou ještě budeš rád, když ti přijdou na pomoc,“ podotkl Siddhárta trochu netrpělivě.

Tento vnuk pro něho byl úplnou záhadou. Pocházel přece z téhož rodu jako Gautama a měl také opravdovou touhu po pravdě, a přesto byli oba bratři velmi rozdílní.

Hodně o tom přemýšlel, ale se svými věrnými o tom nechtěl mluvit. Připadalo mu, že by tím vnuka v jejich očích snižoval.

Jednoho dne toto téma nadhodil sám:

„Suddhódano, můžeš mi povědět, čím to je, že jsi úplně jiný než Gautama? Oba přece chcete dosáhnout stejného cíle: být služebníky Pána všech světů!“

„A ty bys považoval za správné, kdybychom se snažili dosáhnout tohoto cíle stejnými cestami a předháněli jeden druhého, abychom se zachovali podle tvých představ? Dědečku, nelam si se mnou hlavu. Jsem přesvědčen, že musím být takový, jaký jsem, jestliže mám být vhodným doplňkem Gautamy.

Celým svým založením jsem jiný než on. Obdivuji se mu a rád bych se mu vyrovnal, ale něco mi říká: zůstaň takový, jaký jsi, pokud tě tvá povaha nepřivede na scestí.

Podívej, dědečku, Gautama jednou bude velkou osobností, to vím. Lidé se k němu pohrnou a pochlebováním budou usilovat o jeho přízeň. Jiní se zase budou před ním třást strachy a neodváží se mu sdělit, co si myslí a co je možná zcela správné.

Pak tady budu muset být já, abych ho varoval před lichotníky a povzbuzoval nesmělé lidi. Proto také vědomě zavrhuji všechno, co pochází od tebe nebo od něho.

S mou úctou k tobě a mou láskou k němu to ale nemá nic společného. Musím jít touto namáhavou cestou a dobývat všechno sám, abych byl ve všem pevný a jistý, až budu smět být Gautamovým prvním služebníkem.“

Ještě nikdy toho vnuk neřekl tolik najednou a ještě nikdy nebyl Siddhártovu srdci tak blízký. Hle, jak nádherné jádro se skrývá pod drsnou slupkou!

Během rozmluvy mladík nevědomky zaujal Gautamovo místo na tygří kožešině. Dědeček ho pohladil po hladce splývajících modročerných vlasech a na okamžik mu položil pravici na hlavu, jako by mu žehnal.

Vnuk k němu vzhlédl a v jeho jasných očích se odrážely vnitřní klid a pravda.

„Že jsem mohl být tak slepý,“ povzdechl si Siddhárta, když osaměl. „Kdyby Suddhódana nebyl dobrý, jistě by ho jeho otec nepřivedl na horu Věčného!“

Za celou dlouhou dobu to bylo pouze jednou, co spolu oba mluvili tak důvěrně. Pak ale často zalétl letmý pohled plný porozumění od jednoho ke druhému, a cokoliv Suddhódana řekl, nevyvedlo Siddhártu už nikdy z míry.

Jeho učitelé s ním byli spokojení. Dělal velké pokroky, ale vděčil za ně víc své píli a vytrvalosti než nadání.

Čím se zabývá ve volném čase, nikdo nevěděl. Zdánlivě neměl záliby, četl pouze to, co mu dali učitelé. Se služebníky nenavazoval kontakty a nebývalo ho vidět ani ve stájích. Jakmile vyučování skončilo, zmizel a vrátil se teprve tehdy, když se mělo pokračovat ve výuce.

Siddhárta by se rád dověděl, čím se v této době zabývá. Rozhodl se ale počkat, až k němu bude Suddhódana mít tolik důvěry, že mu to poví sám.

Dočkal se. Jednoho dne se mladíkova duše opět tichounce otevřela.

„Dědečku,“ svěřil se mu, když se probral z hlubokého zamyšlení, „četl jsem, co jsi napsal o utrpení a osmidílné cestě. Je to velmi krásné, ale není to všechno. My lidé potřebujeme k uzavření kruhu svého bytí mnohem víc. Příliš velkou cenu přikládáš jednání. Dokud děláme něco jenom proto, že to sami chceme, nejsme ještě dost otevření pro vedení. Musíme se dostat tak daleko, abychom v sobě nechali působit sílu shůry a abychom dělali jen to, k čemu nás bude pobízet.“

„Suddhódano, takže chceš přece něco dělat,“ zaradoval se Siddhárta. „Nesmíme skládat ruce do klína, zejména když má náš národ sklon ke snění, a zapomíná tak na skutečnost.“

„Samozřejmě že všichni musíme něco dělat, ale nesmí to být chtěné jednání. Neumím vyjádřit slovy, co cítím,“ povzdechl si mladík. „Gautama to jednou vysvětlí, a pak tomu všichni lidé porozumí.“

Po krátké přestávce se vnuk opět rozpovídal. Tentokrát se ale jeho myšlenky ubíraly jiným směrem:

„Nedávno jsi mi vykládal, že budu možná někdy potřebovat pomoc neviditelných. Víš o tom ještě? Jak sis to představoval?“

„Tak, jak to zažila tvá babička, když ji i oba její syny zachránil bytostný pomocník Věčného. Ale o té události přece víš.“

Vnuk zavrtěl hlavou. I když se to zdálo nepochopitelné, měl asi otec nějaký důvod, že se svými dětmi o zázračném zachránění nemluvil. Siddhárta mu teď o tom vyprávěl, jak nejlépe uměl. Vnuk bez dechu naslouchal.

„Proč jsem se to nedozvěděl dřív?“ vyhrkl. „Posuzoval bych mnoho věcí úplně jinak a o mnohém bych přemýšlel mnohem přirozeněji.“

„Vždyť na to ještě není pozdě,“ utěšoval ho mistr. „A pak, nezapomeň, že jsi přece chtěl všechno prožívat sám. Možná právě proto ti o tom tvůj otec nevykládal.“

„Asi máš pravdu. Tvé vyprávění převrátilo obraz, který jsem si udělal o Božích služebnících. Jsem rád, že jsem je směl slyšet alespoň teď.“

Od toho dne se jinoch změnil. Cítili to všichni. Občas ho někdo spatřil, jak stojí v zamyšlení před květinou nebo u ptačího hnízda. Byl teď laskavější a jeho rysy ztratily výraz dřívější uzavřenosti.

Pak náhle oznámil, že se tady už dost naučil a že chce jít hledat Gautamu. Siddhárta navrhl, že nejdřív pošlou do teplých krajin posla, aby zjistil, kde Gautama pobývá.

Ale dřív než mohl svůj návrh realizovat, odjel Suddhódana na svém malém bílém koni v doprovodu dvou služebníků. Nezbývalo, než spokojit se s tím, že znají alespoň cíl jeho cesty.

AMURUDDBA si našel nástupce. Nejdřív ho zapracoval a později mu předal svou funkci. Teď sedával jindy tak činný muž lenošně pod rozložitým stromem a dumal.

Nebyli zvyklí vidět Amuruddbu zahálet. Ani jemu se nečinný život vůbec nelíbil. Začal churavět a za několik měsíců zemřel.

Nikdo nebyl u něho v jeho poslední hodince. Když večer uléhal na lůžko, svěřil se Ánandovi:

„Dřív jsem se každý večer těšil na ranní vstávání. Teď už to nemá smysl.“

Ráno již nevstal. Když se přátelé přišli na něho podívat, našli na jeho lůžku pouze bezduché tělo.

Uložili mrtvého muže do jeskyně poblíž Sáriputty a před vchod upevnili desku s nápisem „Věrný Amuruddba“. Jednou večer Siddhárta poznamenal:

„Přece jen bylo dobře, že jsem trval na tom, aby Amuruddba předal svou funkci někomu mladšímu. Co bychom teď dělali, kdyby neposlechl?“

Maggalana klidně a samozřejmě podotkl:

„Byl by ještě mezi námi!“

„Jak to myslíš?“ podivil se mistr.

„Zemřel, protože ho omrzel život, ve kterém pro něho nebyla žádná práce,“ dostalo se mu vysvětlení.

Dlouho rozmlouvali o činnosti a zahálce. Siddhárta se také zmínil, co mu o tom pověděl jeho vnuk. Jejich názory se různily.

Bimbisára považoval za krásné, že může po životě plném námahy a práce konečně odpočívat.

„Myslím,“ vyslovil se, „že právě na základě tohoto pocitu vznikla u bráhmanů víra v nirvánu. Unavení lidé s radostí uvítali myšlenku na rozplynutí se v nicotě.“

Maggalana mu odporoval:

„Až budu smět odejít na onen svět, chtěl bych i tam pracovat,“ pronesl zvolna. „Nečinné bytí, ať je to kdekoliv, pro mě nemá cenu.“

„Proč takové protiklady?“ vmísil se do debaty Ánanda. „Spojte přece svá přání, a tak se dostanete na dobrou střední cestu. Myslím si, že se na onom světě setkáme s různými radostmi. Budeme se jim věnovat, aniž bychom se museli namáhat.“

„Jaký na to máš názor ty, mistře?“ obrátili se na Siddhártu.

„Myslím si, že na onom světě se budeme smět dál učit. Všechno uvidíme jinýma očima a mnohé pochopíme lépe. To nás povede dál a dál. Je možné, že se staneme duchovními vůdci těch lidí z našeho národa, kteří hledají Věčného.“

Vrátili se k začátku rozmluvy. Siddhárta doporučil přátelům, aby žili tak, jak je jim to příjemné. Nechtěl by ještě někoho z nich ztratit kvůli tomu, že by ho omrzel život.

Sám ale musel přiznat, že jeho dny jsou sečteny. Tajně vyslal posly ke svým synům a ke Gautamovi. Nedávno se o něm dověděl, že zavítal do Utakamandu, poslední školy, kterou měl v plánu navštívit. Siddhárta jim vzkázal, aby si pospíšili, jestliže ho chtějí ještě vidět naživu.

Pak přehlížel své rukopisy, psal poznámky, zkoumal všechna nařízení, ale prováděl to roztěkaně, úplně jinak, než jak měl ve zvyku.

Jeho věrní si toho všimli. Vyslovil domněnku, jestli to není zlé znamení. Neodvažovali se o této záležitosti zmínit, i když by si s nimi rád promluvil i o tom, kdyby na to zavedli řeč. Kéž by přišel alespoň Suddhódana starší. Ale syn byl daleko.

Neklid pozvolna vystřídal stav trvalého snění. Siddhárta vyhledával samotu. V posledních letech pobýval nejraději v kruhu svých učedníků, ale teď se držel v ústraní, často neopouštěl mnoho dní svou komůrku a trávil čas v hlubokém přemýšlení.

Kolem něho se objevovaly postavy, které dávno neviděl. Blížili se k němu světlí poslové a upozorňovali ho na různé věci. S nimi byl v kontaktu, s nimi hovořil. Zdálo se, že už nemyslí na lidi ve svém okolí ani na svůj úkol mezi nimi.

Konečně téměř současně přišli oba jeho synové. S Ráhulou dorazil i Gautama. Nikdo z nich si neuměl představit, že Siddhárta, vždy tak čilý, teď žije v naprosté odloučenosti.

Společně vstoupili do komůrky a zastihli ho v nejhlubším pohroužení. Neslyšel, jak ho oslovili, takže se ulekli a mysleli si, že už opustil tento svět. Jeho hruď se však zvedala pravidelným oddechováním. Dlouho čekali. Jeden syn na něho chtěl promluvit, ale Gautama zvedl varovně ruku.

„Cožpak nevidíte,“ zašeptal, „že s ním mluví posel Věčného?“

Když světlá postava, kterou mohl vidět jen Gautama, opustila místnost, Siddhárta otevřel oči. Spatřil u sebe všechny tři muže a měl nesmírnou radost.

Nejdřív se nezajímal o ně, ale o mladíka, který odešel hledat bratra. Nikdo ho neviděl, ani o něm neslyšel. Starce to znepokojilo. Domlouvali mu, aby projevil důvěru v pomoc, které se určitě dostane i tomuto vnukovi.

Siddhárta se jim svěřil se vším, čím se v poslední době zabýval. Ale dřív než mu mohli něco vysvětlit, přešel již na další téma.

Rozhodli se, že u Siddhárty, který se loučil se životem, zůstane vždy jeden z nich. Bude to pro něho snadnější. Jeho myšlenky se soustředily a opět ožil.

Prohlásil Gautamu slavnostně za svého nástupce. Na Gautamovu prosbu o pokyny, jak si představuje různé záležitosti, se vyjádřil:

„Ty nejsou potřeba, Gautamo. Můj čas je ten tam a s ním prchly i mé myšlenky. Nesmíš provádět všechno tak, jak jsem to měl v úmyslu já, ale tak, jak to s pomocí svého duchovního vůdce uvidíš. Nastal úsvit nové doby, staré zajde se mnou, nové přichází. Říše Pána všech světů se bude v našem národě nádherně rozvíjet.

Ty, Gautamo, jsi povolán, abys dál stavěl na tom, co jsem já jen začal. Provází tě síla nebes. Vidím teď mnoho věcí, které se měly udělat lépe. Já už nemohu nic změnit, ale vím, že to dokážeš ty.“

Jednoho dne si přál, aby ho donesli na velké prostranství. Dokud se neshromáždili všichni muži, odpočíval na lůžku postaveném pod velkým stromem. Pak ale vstal a zaujal své obvyklé místo v jejich středu.

Jasnými a zřetelnými slovy se s nimi rozloučil. Oznámil jim, že na příkaz Pána světů vyvolil Gautamu za svého nástupce. Tím byl postaven do čela všech služebníků Věčného v celém národě.

„Milí přátelé, neřídí se to podle věku, ale podle moudrosti propůjčené Věčným. Tebe. Gautamo, však prosím, aby sis ponechal své jméno. Jméno Siddhárta ať odejde se mnou. Dosáhl jsem svého cíle a brzy se probudím na onom světě.“

Pro každého měl ještě vlídné slovo. Nakonec pokynul shromážděným mužům na rozloučenou a dal se odnést zpátky do školy. S nikým už nemluvil, v myšlenkách se rozloučil s touto zemí.

Jeho rty se tiše pohybovaly, chtěl ještě něco říci. Najednou muži stojící kolem něho zřetelně zaslechli, jak vyslovil neznámé jméno. Pak zvolal:

„Můj Pane, jemuž jsem se snažil sloužit, neopouštěj mne v této hodině, kdy poznávám, jak jsem byl nepatrný!“

Zdálo se, že se kolem něho vznášejí světlé postavy, jeho obličej se vyjasnil. Nakonec ještě jednou zvolal:

„Ano, chci pomáhat svému národu, až přijdeš, abys jej soudil!“

To byla jeho poslední slova na zemi.

NÁSLEDUJÍCÍ dny míjely jako ve snu. Všichni truchlili pro Siddhártu, ale jeho odchod z tohoto světa nepřišel nečekaně. Jeho poslední proslov na ně silně zapůsobil. Cítili, že s ním odešlo něco starého a že teď musí přijít nové.

Jak bylo dobře, že byl určen nový mistr a že ho nemuseli teprve hledat.

Gautama sám stál stranou. Obvyklé přípravy k Siddhártově pohřbu přenechal ostatním, ale podle malých, téměř neznatelných změn bylo možné pozorovat, že sám všechno řídí.

Maggalana prosil o dovolení, aby směl být na stráži u bezduchého mistrova těla. Gautama se na něho pronikavě zadíval. Maggalana se už obával strohého odmítnutí, když vtom oči mladého mistra zazářily:

„Ano, Maggalano, muži ze všech nejvěrnější, jestliže se jeho duše k někomu z vás ještě jednou přiblíží, budeš to ty. Zůstaň u něho, dokud jeho duše ještě pobývá blízko těla.“

Odkud Gautama zná nejskrytější myšlenky druhých lidí? Stařec se s údivem sklonil před takovou velikostí. Poděkoval a odešel do místnosti, kde odpočívalo Siddhártovo tělo připravené k balzamování. Jako někdejší kněz se v tom vyznal nejlépe, a proto mu svěřili tento úkol.

S modlitbou na rtech se přiblížil k lůžku. Nemodlil se k Siddhártovi, ale prosil Věčného, aby jim mistr, který teď vidí mnohem víc než za svého života na zemi, směl povědět ještě něco, co by jim mohlo pomoci dostat se vzhůru. Pak se s láskou ujal svého úkolu.

V té době seděli ostatní učedníci pohromadě a domlouvali se na přípravách pohřbu.

„Musíme rozeslat posly po celé zemi se zprávou, že Siddhárta zemřel,“ navrhl jeden a měl radost, že na tuto myšlenku připadl první.

Ostatní s ním souhlasili.

„S pohřbem musíme počat tak dlouho, až se poslové vrátí,“ podotkl Bimbisára.

Nakonec se rozhodli, že než něco podniknou, musí se napřed poradit s Gautamou.

Ánanda se nabídl, že s ním promluví. Když se ale zmínil, že je nutné do klášterů a škol vyslat posly, aby tam oznámili Siddhártovu smrt, Gautama mu klidně, přátelsky sdělil:

„Už se stalo.“

Ohromený Ánanda se vrátil k přátelům. Věděli přece, že v posledních dnech nikdo neodjel!

„Možná jsi špatně rozuměl. Gautama zřejmě řekl, že toto opatření není podle jeho názoru nutné,“ komentoval jeho snahu Bimbisára.

Všechny je to rozrušilo. Nevěděli také, jestli mají čekat na zprávy z klášterů. Tentokrát se Bimbisára rozhodl, že se na Gautamu obrátí sám.

„Vedoucí, kteří jsou hodni zúčastnit se mistrova pohřbu, se dostaví v pravou chvíli,“ pronesl Gautama s naprostou jistotou. „Protože Maggalana už jeho tělo nabalzamoval, můžeme počkat, až bude hotová i náhrobní deska.“

„Rozhodlo se, jaký na ní bude nápis?“ zajímalo Bimbisáru. Dověděl se, že umělec již na něm pracuje.

Ohromený neméně než předtím Ánanda se také Bimbisára vrátil do domu odpočinku.

„Nedá se říci, že by Gautamovi chyběla úcta ke stáří,“ ujistil Bimbisára ostatní muže, „ale stěží se kdo odváží s ním promluvit. Jeho pohled proniká každému návštěvníkovi až do ledví. Vyjádří se vždy tak, že to působí dojmem, jako by považoval jeho návrhy a připomínky za naprosto zbytečné.“

„To nové, o čem mluvil Siddhárta, se už hlásí,“ poznamenal Ánanda žertem. „Budeme si na to muset zvyknout.“

Gautamova vzpřímená postava jako by ještě vyrostla. Světlé proudění, které z něho vyzařovalo, jej halilo do pláště nepřístupnosti. Všichni před ním cítili ostych a ten je od něho vzdaloval. Vyrostl sice v jejich středu, společně s těmi, kdo tehdy pobývali na hoře, ale zdálo se jim, že nyní se úplně změnil.

A zatímco muži hloubali a mluvili o svých myšlenkách, takže nakonec ztratily hloubku, byly roztříštěné a mělké, sedával Maggalana den co den v tiché komůrce. Přicházel do ní pravidelně ráno a večer jen Gautama.

Jeho vroucí modlitby byly vyslyšeny: po několika dnech čekání náhle spatřil Siddhártovu duši. Alespoň za ni považoval zjev, který se mu ukázal.

Stanula před ním světlá bytost, která svými rysy i postavou připomínala Siddhártu. Byla však mlhovitá, průhledná, chvíli se podobala vyšlehujícímu plameni, chvíli se vznášela jako lehký závoj. Zjevovala se jen občas a nemluvila. Objevila se neočekávaně a také tak zmizela.

K mluvení ji přiměl až Gautama. Stál vedle Maggalany a modlil se, když vtom se postava opět objevila. Laskavě se na ni díval, nebyl ani v nejmenším překvapen.

„Siddhárto, nesmíš se ještě odpoutat od své pozemské schránky? Počkáme raději s pohřbem, až budeš moci začít se vzestupem. Bude to pak pro tebe snadnější.“

Místností se nesl tichý hlas. Maggalana nedokázal říci, odkud přicházel.

„Děkuji ti, Gautamo, požehnaný Věčného. Všechno, co jsem nechal nedokončené, jsem směl vložit do tvých rukou a to mi umožní vzestup. Jinak bych byl ještě dlouhou dobu připoután ke svému nehotovému dílu.“

Maggalana se zachvěl. Jak může velký mistr mluvit takovým způsobem o své práci, které věnoval všechny své síly! Nevyslovil sice svou myšlenku nahlas, ale rozuměl jí jak Siddhártův duch, tak i Gautama.

Znovu zazněl tenoučký hlas:

„Už za svého života na zemi jsem věděl, že jsem v posledních letech ochabl. Omlouval jsem se vysokým věkem. Teď vidím, že žádný úsek našeho života nás neopravňuje k tomu, abychom nevynaložili všechny síly ke službě Věčnému. Pověz to ostatním starcům, Maggalano! Dům odpočinku je nutné zrušit! I pro ty, kdo zestárli, se najde ještě mnoho úkolů – je jen potřeba se po nich poohlédnout.“

„Siddhárto, stále ještě hloubáš?“ oslovil ho Gautama láskyplně. „Nepoznáváš tam, kde teď jsi, že setrvávat u myšlenky, že jsme něco udělali špatně, nás nepřivede dál? Odvrať se od země i od ,svého díla’, jak tomu říkáš. Nemáš s tím už nic společného. Obrať se duchem nahoru a začni se vzestupem!“

Jak velký je asi Gautama, že může napomínat Siddhártu. Maggalana hleděl užasle, ba téměř zbožně na ještě mladého mistra, v jehož rysech byl patrný nebeský mír.

Postava zmizela a několik dní se neukázala. Maggalana to už chtěl oznámit Gautamovi, když se znenadání Siddhártova duše opět objevila. Byla jemnější, průzračnější a hlas oslovující Maggalanu byl ještě tišší:

„Ó, ty věrný muži, ujmi se starců. Ať neochabují ve své činnosti! Ať si vezmou příklad z tvé neúnavné činnosti a snaží se působit každý podle svých sil.

Gautama vás povede správnou cestou. Napraví mnoho mých chyb a uvede na pravou míru to, čemu jsem učil nesprávně. Věřte mu a mějte k němu důvěru!“

Než mohl Maggalana cokoliv říci, postava zmizela a už nikdy se neukázala.

Na horu Věčného přišli učedníci zemřelého mistra spolu s lidmi, kteří jim byli blízcí. Zavítalo jich sem tolik, že stálí obyvatelé hory museli postavit stany, aby je mohli ubytovat.

Dostavili se vedoucí klášterů z celé širé země, muži i ženy. Přijeli tak rychle, jak jim to okolnosti dovolovaly.

Bimbisára s Ánandou na některých vyzvídali:

„Jak jste se dozvěděli o mistrově smrti?“ Slyšeli stále totéž:

„Přišli poslové!“

Jejich výroky byly tak rozhodné, že se oba muži neodvažovali si je upřesňovat.

Gautama určil přesný den pohřbu. Zařídil všechno jinak, než bylo do té doby zvykem. Večer před slavností, jak pohřeb nazval, donesli obyvatelé hory Siddhártovo tělo do krásně vyzdobené jeskyně.

Upravili ji pečlivěji než přecházející jeskyně. Její stěny obložili bílými kameny, jaké použili už dřív při stavbě školy.

Bílé kameny jen zářily, kolem stěn rozestavili květiny. To bylo všechno. Hrobku nezdobily ani drahocenná látka, ani stříbrné nebo zlaté předměty. K nohám lůžka postavili prostou misku s kadidlem. Vedle ní usedl Maggalana, který chtěl držet i tuto poslední stráž.

Nazítří ráno při východu slunce se muži a ženy shromáždili na volném prostranství. Dosud se ženy nesměly zúčastnit slavností. Jestliže někdy z určitých důvodů mohly naslouchat Siddhártovým proslovům, musely se spokojit s tím, že stály až vzadu za muži.

Tentokrát tomu bylo jinak. Sám Gautama je dal zavolat a zavedl je do středu prostranství, kde měly utvořit kolem vysokého kamene vnitřní kruh.

Bílý kámen byl stejného druhu, jaký použili ke stavbě školy a k obložení stěn jeskyně. Třpytil se čistotou a jasem. Na něm stála miska překrásného tvaru. Hořelo v ní vonné kadidlo, z něhož stoupal modravý závoj dýmu.

Vedle kamene stál Gautama s Ráhulou. Vzadu za ženami se ve stále širších kruzích řadili muži. A za nimi, na zemi i ve větvích stromů, seděly tiše opice. Ani sebemenším pohybem neupozorňovaly na svou přítomnost. Bylo to naposled, co se ukázaly na hoře Věčného.

Lidé, kteří měli otevřený vnitřní zrak, mohli vidět zástupy velkých i malých bytostí.

Gautama začal mluvit. Jeho jasný hlas se rozléhal po celém velkém prostranství:

„Věrní! Musíme se rozloučit s naším mistrem, který do života nás všech vnesl to nejlepší, co máme: vědění o Pánu všech světů!

Jeho tělo vracíme zemi, se kterou byl spjat poutem lásky. Jeho duše nastoupila cestu do světlých výšin. Vzestup bude sice namáhavý, ale pomocníci jsou připraveni. Kdo z nás si je vědom, že mu dluží dík, ten ať vzdá tento dík modlitbou, která Siddhártu vystupujícího vzhůru láskyplně podepře.

Shůry mi byla dána slova pro jeho náhrobní desku: ,Ten, který dosáhl svého cíle na zemi, Siddhárta, se stal tím, který se probudil na onom světě, Buddhou.’

Co mu ještě chybí, aby se mohl vrátit do domova své duše, to teď získá při svém vzestupu.

Radujte se, že uzavřel kruh svých životů na zemi. Radujte se, že směl pobývat mezi námi, že byl naším učitelem, naším mistrem.“

Gautama se vroucně pomodlil a po něm se ujal slova Ráhula:

„Přátelé, stojím před vámi na příkaz Věčného. On sám vyvolil Gautamu a dal ho připravit k tomu, aby nás mohl vést.

Má začít něco nového, tak zněla Siddhártova slova. Věděl, že Gautama je našeho druhu. Pán všech světů ho však povolal ke službě a obdařil ho zvláštní milostí. Má nám všem předat vědění, které nosí živě v sobě, abychom mohli snadněji jít vědomě cestou, kterou nám Věčný předurčil.

Poslouchejte Gautamu, který stojí v našem čele. Následujte ho, neboť chce všechny, kdo jsou dobré vůle, vést vzhůru. Nelpěte na starém, které jako přechod k lepšímu bylo v jeho době správné, ale teď musí zmizet, aby uvolnilo místo lepšímu. Ať modlitby udržují vaše duše stále otevřené, protože pak se vám shůry dostane síly, abyste ji mohli předávat dál těm, kdo k vám přijdou.

Nikdy neumdlévejte ve své činnosti!“

Po těchto slovech se na prostranství rozhostilo dlouhé ticho. Každý se snažil, aby si z nich uchoval pokud možno co nejvíc. Lidé cítili, že do jejich života vstoupilo něco velkého. Plaše vzhlíželi k mladé vůdčí osobnosti, Gautamovi, který před nimi stál tak prostě.

Konečně dal znamení k rozchodu. Ve skupinkách, jak to nařídil, odcházeli ke hrobce, nahlédli dovnitř a rozloučili se s mrtvým Siddhártou.

Slavnosti se zúčastnil i Maggalana, ale do jeskyně už nevstoupil. Když z ní odešli poslední lidé, přinesli pomocníci na Gautamův pokyn náhrobní desku. Byl na ní vyrytý nápis, o němž právě informoval účastníky slavnosti.

Bílý kámen, na kterém se zlatě třpytila písmena, čistě zářil. Kolem se nesl tichý šepot:

„Siddhárta se stal Buddhou.“

Všichni nehnutě přihlíželi, dokud pomocníci desku nezasadili na místo. Pak Gautama s Ráhulou opustili prostor před jeskyní a ostatní je následovali.

ŽIVOT na hoře se opět vrátil do svých kolejí. Ještě zde byli všichni hosté. Gautama jim vzkázal, že si přeje, aby zůstali tak dlouho, dokud s nimi nepromluví.

Někteří z nich se začetli do rukopisů, kterých nikde neměli tolik jako na hoře Věčného. Jiní spolu rozmlouvali o různých problémech a sdělovali si mezi sebou myšlenky, jimiž se zabývali. I když na hoře pobývalo velké množství lidí, nebyl zde hluk ani neklid.

Až jednoho dne dal Gautama opět svolat muže i ženy na velké prostranství. Muži bez toho, že by jim někdo dal pokyn, ustoupili do pozadí a uvolnili tak ženám místo uprostřed kruhu.

Gautama už stál vedle vykuřovadla, zatímco Ráhula a jeho bratr Suddhódana se vmísili mezi zástup mužů.

„Věrní, vyzval jsem vás, abyste přišli sem, protože nemáme tak velkou místnost, do které bychom se všichni vešli. Nechci tady mít proslov, rád bych si ale s vámi promluvil o tom, jak si představuji nejbližší budoucnost a co považuji za důležité. Společně se poradíme a každý z vás může bez ostychu projevit svůj názor. Přeji si, abychom vyslechli každého, kdo má co říci.

Přátelé, již od svého příchodu na horu jsem přemýšlel o tom, že nemáte modlitebnu a nekonáte pravidelné pobožnosti. Siddhárta pro to měl své důvody. Chápal jsem je, ale teď jsou bezpředmětné. Doba se změnila a my už smíme pomýšlet na to, abychom Věčnému postavili svatyni. Kdo nezastává stejný názor, ať zvedne ruku.“

Zkoumavě se rozhlédl kolem. Zvedlo se mnoho rukou.

„Přátelé, můžete mi říci, proč si o tom myslíte něco jiného?“ vyzval je povzbudivě.

Ozvalo se mnoho hlasů současně. Gautama se usmál a jeho úsměvem se díky tomu změnil tak, že se zdál téměř nadpozemsky krásný.

„Musíte mluvit jednotlivě, jinak vám nebudeme rozumět. Začneme zde,“ rozhodl a ukázal na Bimbisáru, který stál v jeho blízkosti. „Další ať mluví, až na ně přijde řada.“

„Já si myslím, že to, co bylo dobré za Siddhárty, se nemusí měnit tak brzy po jeho odchodu,“ hněvivě prohlásil stařec.

„Tvá věrnost tě ctí, Bimbisáro,“ pochválil ho Gautama, „ale jen si vzpomeň, že on sám poukázal na to, že musí přijít něco nového.“

„Tady na hoře sice můžeme chrám postavit,“ ozval se další muž, „ale jestliže budeme chtít stavět dole v údolích, budeme mít potíže s bráhmany.“

„Proto také postavíme chrám nejdříve jenom zde na hoře. Další se pak uvidí,“ našel Gautama rychle řešení.

Mnoho vztažených rukou kleslo. Většina mužů měla podobné námitky. Potom bylo slyšet ještě několik poznámek, jako „Na stavbu nemáme prostředky“ nebo „Chrám Věčného se svým zevnějškem musí lišit od všech dosavadních staveb tohoto druhu. Kdo k němu navrhne plán?“

I ty Gautama rychle vyřídil, takže nakonec bylo o stavbě chrámu na hoře Věčného rozhodnuto.

„Se stavbou začneme brzy,“ slíbil Gautama. „K vysvěcení vás opět svolám. Bude to velká, posvátná slavnost. Máte se na ni připravovat už teď.“

Všichni měli radost a nepokrytě ji dávali najevo. Pak se Gautama zmínil ještě o lecčem, čeho si všiml při návštěvách různých škol a klášterů.

„Je správné,“ uvedl, „že se v hlavních věcech řídíte podle příkladu hory. Siddhárta k tomu dostal pokyny od svého světlého duchovního vůdce, a proto víme, že jsou ve smyslu Věčného.

Nesmíme ale přejímat všechno bezmyšlenkovitě. Lidé na severu, jihu, východě i západě se navzájem liší. Musíte se řídit především jejich vnitřními a vnějšími potřebami, protože jste tady kvůli lidem, ne oni pro vás.“

„Jak to myslíš, Gautamo?“ požádal o bližší vysvětlení jakýsi stařec.

„Mám na mysli to, že v krajích, kde se snadno šíří nemoci, je nutné věnovat mnohem větší péči tělu i mezi obyčejným lidem. Zde na hoře, kde se téměř nedostaneme do kontaktu s jinými lidmi, plně stačí naše denní koupele a omývání. Ale všude jinde žebráci i lidé, které navštěvujeme v jejich chýších, pro nás znamenají možnost nákazy. Proto pokud jste v kontaktu s takovými lidmi, musíte dbát na čistotu daleko víc a musíte se také snažit vychovat je k větší čistotě.

Tady na hoře používáme k nošení břemen koně a malé střapaté mezky. V krajích kolem Utakamandu a Magadhy musíte používat slony, zatímco na západě jsou nejvhodnější velbloudi. Vy ale houževnatě lpíte na koních, protože je používal Siddhárta. Uvědomte si ale, jak by takoví dva sloni byli klášteru užiteční!“

Teď pochopili, co měl na mysli svými slovy, a slíbili, že se v budoucnu vyhnou všemu napodobování.

Od toho dne začali hosté opouštět horu. Odjížděli společně ve skupinkách. Stany bylo možné opět strhnout a konečně obyvatelé hory osaměli. Pocit prázdnoty, který se začal už už vkrádat, Gautama včas zažehnal.

Maggalana oznámil přátelům, co jim Siddhárta vzkázal. Očekával, že opustí dům odpočinku. Nikoho to však ani nenapadlo, i když viděli, že se Maggalana uchýlil se svým psaním znovu do maličké cely v klášteře.

V sepisování svých povídek, jejichž náměty se před ním vynořovaly během toulek po zahradě, byl neúnavný. Kromě toho převzal do opatrování část velké květinové zahrady. Když bylo sucho, neúnavně se vláčel s vodou, a v době dešťů vyvazoval úponky, okopával rostliny a pečlivě se staral o svoje svěřence.

Ostatní nedělali vůbec nic! To se mu nelíbilo, a proto se rozhodl, že je ještě jednou napomene.

Jednoho dne ho Ánanda pozval, aby navečer přišel do domu odpočinku a trochu si s nimi povykládal. Šel rád, protože byl přesvědčen, že by nenašel lepší příležitost.

Deset starců, pohodlně rozložených, čekalo na jeho příchod. Radostně ho přivítali a chtěli vědět, jestli už není dost sytý svého malého příbytku.

„Tvůj starý pokoj na tebe čeká!“ zvolal jeden z nich, zatímco druhý uštěpačně dodal: „Maggalana má strach, že kdyby se s námi bavil, přišel by o dobré náměty pro své povídky.“

„Tak to není, přátelé, vidíte přece, že jsem k vám zavítal,“ začal host trochu váhavě. „Od chvíle, kdy mi Siddhárta uložil úkol, abych se postaral o zrušení tohoto domu, v něm už nemohu bydlet. Byl bych rád, kdybyste jej opustili i vy.

Siddhárta řekl, že na každého z vás tady čeká úkol, který může plnit, i když mu síly ubývají. Jen se obraťte na Gautamu, pokud sami nevíte, jak a čím byste mohli být užiteční.“

„Sám Siddhárta se nám postaral o tento zasloužený odpočinek,“ namítl Ánanda. „Nejspíš jsi mu špatně rozuměl, když ses domníval, že ho slyšíš. Kdyby si nepřál, abychom za svou práci dostali nějakou odměnu, neřekl by, ať žijeme, jak je nám libo. Nikdo už nemá zemřít z omrzelosti životem.“

„Ó Siddhárto,“ pomyslel si Maggalana, „jak trpce teď musíš sklízet, co jsi neuváženě zasel.“ Nahlas však prohlásil:

„Přátelé, věřte mi přece! Když mistr přehlížel z výšky svůj život, poznal, že právě tyto výroky byly nesprávné. Chtěl vás uchránit od těžkostí, a proto vám to vzkázal. Jestliže ho nechcete poslechnout, ztěžujete mu vzestup. Vaše nesprávné jednání postihne jeho, protože on toho byl příčinou.“

Ale ani tato slova, která Maggalana pronášel jen těžce, na starce nezapůsobila. Příliš si už zvykli na pohodlí, než aby se jej vzdali.

Na chvíli ho zaujala myšlenka, že se musí obrátit na Gautamu. Ale opět ji zavrhl. Připadalo mu totiž, jako by se tím vyvyšoval nad ostatní a jako by na ně žaloval. Proto se nakonec jen tím vroucněji modlil za své přátele.

GAUTAMA v té době vypracovával plány chrámu podle obrazů, které dostával shůry. Ke stavbě vybral velké prostranství, kde se konala shromáždění. Práce bylo dost pro všechny, a najednou starce v domě odpočinku vyzval, aby se ujali takových úkolů, na které stačí jejich síly.

To se jim nelíbilo. Radili se mezi sebou, dospěli ale k názoru, že výzvu musí uposlechnout. Musí se chopit práce, ne však nadlouho. Pak se budou snažit se opět co nejdřív dostat do ústraní.

Přidělené úkoly sice nebyly těžké, ale bylo nutné je splnit v předepsané době a přesně. Právě to bylo starcům zatěžko. Večer, když po celodenní námaze odpočívali a vykládali si o práci, kterou dnes vykonali, mezi ně vstoupil Gautama.

Poděkoval jim, že tak ochotně vypomohli v době, kdy se nedostává pracovních sil. Práce bude čím dál víc, a proto je dobře, když si na ni zase pomalu zvyknou.

Tíží ho ještě jedna záležitost. Dům odpočinku je nutné zbourat. V klášteře mají dostatek volných komůrek, kam by se mohli uchýlit. Nejlepší by bylo, kdyby šli hned s ním a usadili se v novém prostředí.

Ani jim neposkytl čas, aby si o tom mohli promluvit, a s přátelským pozváním je doprovodil do kláštera. Jednoho usadil sem a druhého tam, pokud možno co nejdál od sebe.

„Určitě přijmete s povděkem,“ podotkl vlídně, „když večer unavení prací přijdete domů a budete moci plně vychutnat klášterní klid. Protože není dovoleno po večeři mluvit, může se každý z vás před spaním věnovat myšlenkám na Věčného.“

Zákaz mluvení pro ně byl něčím novým. Příští den se dověděli, že tento příkaz Gautama vydal teprve nedávno. Bratři se z toho radovali, protože večery byly jejich jediné chvíle, kdy se mohli nerušeně pohroužit do svého nitra.

„Potřebujeme klid,“ vyjádřil se jeden starší bratr, „a protože to nováčci ještě nevědí, často nás rušili svými bláhovými, neužitečnými řečmi.“

Starcům se nelíbilo, že se mají ještě jednou podřizovat kázni, ale pak se přece podrobili. Dům odpočinku dal Gautama zbourat, na jeho místě však zatím nebylo postaveno nic, takže Ánanda poznamenal, že jistě nebylo nutné tolik spěchat.

Stavba chrámu vůčihledně pokračovala. Pracovalo se od rána do noci a Gautama byl stále přítomen. Nikdo nevěděl, kdy nachází klid ještě k jiné práci.

Přesto byl svěží a silný, pomáhal i při nejtěžších pracích. Žádnou práci nepodceňoval, zaskočil všude, kde někdo scházel, a stal se tak pro všechny živým příkladem svých slov, že práce člověka nikdy nesnižuje.

Také ženy pověřil úkoly. Musely zhotovit rohože na chrámovou podlahu.

Podlaha byla stejně jako stěny vyložená bílými kameny, ale byla kluzká a v době dešťů by se snadno ušpinila. Proto měly kameny pokrývat barevné rohože.

V některých krajích uměly ženy velmi zručně tkát. Odtud si Gautama vyžádal látky, které chtěl použít na závěsy. V okolí Utakamandu pletly ženy nádherné věci z lýka. I ty bylo možné použít v novém chrámu.

Když stál jednou Gautama na staveništi a radostně hleděl na okrouhlé zdivo, přistoupil k němu mladý muž a rovněž se zadíval se zalíbením na stavbu.

Byl to Suddhódana mladší, který se nenadále vrátil. Štíhlý a dohněda opálený pohlédl jasnýma očima na bratra.

„Přišel jsem, abych se stal tvým služebníkem. Neodháněj mě od sebe,“ prosil pokorně.

Gautama se usmál.

„A přece tě pošlu pryč.“

Mladík se ulekl, ale jeho starší bratr pokračoval:

„Právě jsem si přál, kdybych tak měl někoho, komu bych mohl svěřit nutné poslání. Přicházíš v pravou chvíli. Nahoře v Himálaji, v kraji, kde byl vychován náš otec, jsou dílny, kde se vyrábějí průhledné barevné tabulky ze skla. Musíš dílny vyhledat a takové tabulky mi přivézt.“

Suddhódana měl radost z úkolu, který mu jeho bratr svěřil, a chtěl ještě vědět různé podrobnosti. Potom v průvodu několika sluhů a s nákladními zvířaty odjel.

Gautama mu poradil, aby zamířil napřed k otci. Ten mu popíše cestu. Mohl mu to sice povědět sám, protože jeho duchovní vůdce mu přesně vysvětlil, kde má tabulky hledat, ale považoval za důležité, aby se mladík nejdřív ukázal rodičům. Byl už dlouho pryč z domu.

Chrám rostl a Gautamovou duší se míhala jedna myšlenka za druhou. Zdálo se mu, jako by se měl kromě tohoto viditelného chrámu vybudovat na zemi i chrám duchovní, jehož nosné pilíře by byly zapuštěné ve všech knížectvích národa.

„Těmito sloupy jsou kláštery a školy,“ uvažoval. „To je správné a podle potřeby lze kdykoliv zvětšit jejich počet. Ale tak jako bude mít náš chrám na vrcholu průhlednou kupoli, tak také duchovní stavba musí směřovat vzhůru a všechny sloupy se musí sbíhat v jedno.“

Tímto duchovním střediskem má být hora Věčného! Je jím skutečně? A pokud jím je, neměla by být přístupná všem? Nemají mít vedoucí škol a klášterů s horou mnohem lepší spojení než dosud?

Siddhárta povolával muže na horu, kdykoliv se zabýval něčím zvláštním. Bylo by lepší, kdyby přicházeli pravidelně na delší dobu. Tím by se ve školách a klášterech odstranilo nebezpečí, že by jim některý vedoucí vtiskl svůj ráz.

Gautama neustále přemýšlel dál, radil se se svým duchovním vůdcem a zjišťoval, jaká je vůle Věčného. Než dokončili pozemský chrám, měl jasnou představu o výstavbě chrámu duchovního.

Chtěl navštívit kláštery v zemi, ale dokud stavba chrámu neskončila, nemohl se vzdálit. Nikdo kromě něho nevěděl, jak má stavba vypadat, nikdo se nevyznal v plánech, které nakreslil.

Uplynuly tři roky od chvíle, kdy začali stavět chrám, než mohl opět svolat na horu hosty. Ani tentokrát nevyjeli poslové, a přece se Gautama výslovně vyjádřil, že vedoucím poslal zprávu. Jeden z učedníků se odvážil vznést dotaz, koho že poslal se vzkazem.

„Cožpak to nevíte?“ usmál se Gauatama. „Malí služebníci Boží rádi vyřizují podobné příkazy. Posílají to od úst k ústům a taková zpráva se v neuvěřitelně krátké době dostane na místo určení. Tam ji pak bytostní předají někomu, kdo jim rozumí.“

Že na to nepřišli sami! Vždyť je to tak prosté.

Ve dnech před vysvěcením chrámu bylo ještě plno práce s různými přípravami na slavnost. Ženy vily věnce a květinové závěsy, dívky nacvičovaly taneční kroky a v jejich ladných pohybech se odrážela velká zbožnost.

Někteří mladší obyvatelé hory navštívili Gautamu.

„Nechceš si zvolit z našich řad učedníky?“ obrátili se na něho.

Zavrtěl hlavou, muži ale byli neústupní.

„Siddhárta měl učedníky jako všichni mudrci. My tě ctíme jako svého mistra, dovol nám, abychom směli být tvými učedníky. Odvděčíme se ti věrností.“

„To není mezi námi nezbytně nutné,“ prohlásil Gautama. „Učedníky může mít jen ten, kdo je opravdový mistr, a ten já nejsem. Jsem sluha Věčného, jemuž i vy chcete sloužit. Jsem tedy váš bratr, a ne mistr. Spojte svou věrnost s mojí, ale přinášejte ji Pánovi všech světů, ne mně! Jemu děkujeme za všechno, čím jsme a co víme. Na to nikdy nezapomeňme.“ –

Stálí obyvatelé hory znovu postavili stany jako při Siddhártově pohřbu. V místech, kde stával dům odpočinku, vznikla dřevěná budova pro ženy. Všechno zařídili prostě a účelně, ale vkusně.

Hosté přicházeli. Na hoře vládl čilý ruch. Mezi pozvanými byl i Suddhódana otec a Ráhula syn.

Gautama je zavolal ne proto, že to byli jeho příbuzní, ale proto, že je rovněž považoval za sloupy duchovního chrámu. A oni to cítili.

Přestože se k nim choval vlídně a laskavě, byl jim vzdálený jako všem ostatním. Zdálo se, že stejnou láskou miluje všechny tvory a že jeho péče platí všem.

Den zasvěcení chrámu byl určen shůry. Ve všem bylo možné jasně vytušit spolupráci bytostných. Obloha, ze které slunce sesílalo své zlaté paprsky, ještě nikdy nezářila tak modře. Vál chladný vánek a přinášel s sebou sladkou vůni květů, ba zdálo se, jako by s ním přivanuly lahodné tóny.

Lidé se tiše seřadili před školou. Vpředu šli starci, za nimi ženy a naposled téměř nekonečný zástup mužů.

Sísana stála se skupinou dívek u chrámové brány a očekávala příchozí. Na každém ze širokých schodů stály dvě děti v bílých šatech a držely v rukou květinové řetězy.

Dlouhý průvod zamířil mezi nimi po schodech vzhůru. Když jeho čelo dorazilo k bráně, otevřela se pod lehkým tlakem Sísaniny ruky.

Oči účastníků přicházejících ze slunečního jasu oslnila záplava světla. Jak je to možné? Neodvažovali se zvednout oči a kráčeli za Sísanou se skloněnými hlavami. Uvnitř se jich ujali mladí muži a uváděli je na místa vykázaná Guatamou.

Prostorem se rozezněly velebné tóny a povznášely duše vzhůru.

Lidé zvedli skloněné hlavy. Všude, kam oči pohlédly, byla samá krása! Sluneční světlo pronikalo barevnými skleněnými tabulkami zasazenými v kupoli a jiskřivě se lámalo na broušených drahokamech, jichž zde bylo nevídané množství.

Uprostřed kruhového prostoru stál bílý kámen. Na něm svítila nádherně tvarovaná, drahocenná miska ze zlata a rudých drahokamů.

Gautama přistoupil ke kameni. Pozvedl ruce a prosil Pána všech světů o požehnání chrámu postavenému k jeho cti. Dívky pak za doprovodu hudebních nástrojů zatančily svůj posvátný rej. Ověnčily kámen květinami a opět ustoupily stranou.

Pak začal Gautama mluvit. Jeho hlas zněl úplně jinak než venku pod širým nebem. Všichni zvedli hlavu, jako by se chtěli přesvědčit, jestli je to skutečně jejich mladý mistr, kdo k nim promlouvá.

„Když jste vystupovali po chrámových stupních – je jich jednadvacet –, stály po obou stranách dívky s květinovými řetězy v rukou. Mělo vám to obrazně znázornit stupně na onom světě. Vaše duše bude muset stoupat od jednoho stupně ke druhému a vynaložit přitom nesmírné úsilí. Ale světlé bytosti jsou připraveny pomáhat vám dostat se vzhůru.

I to, že vám chrámovou bránu otevřela Sísana, žena, bylo úmyslné. Pán světů stvořil ženu světlejší a lehčí, aby kráčela před námi muži a urovnávala nám cestu. Na to všechno jsme během svých pozemských životů zapomněli. Nyní vám znovu připomínám:

Muži, ctěte ženy, které vám pomáhají uchovat si mravní čistotu a které tvoří spojení se světlými výšinami!

A vy, ženy, se chovejte tak, abyste i co se toho týče plnily vůli Věčného! Učte své sestry poznávat, jaký účel má jejich bytí na zemi.

Po této stránce toho naše země hodně zanedbala. I zde musí být všechno nové. Pomáhejte mi v tom, vy všichni, kteří chcete být služebníky Věčného!“

Potom Gautama mluvil o duchovním chrámu, který má být vybudován, o sloupech a o kupoli, která by se duchovně klenula nad celým národem.

„Slyšte nyní, co určuje Věčný mými ústy:

Každý vedoucí musí strávit každý třetí rok zde na hoře Věčného. Musí se postarat o to, aby jeden z bratří mohl převzít na ten rok vedení. Když se pak po dvanácti měsících vrátí do kláštera nebo školy, bratr, který ho zastupoval, odejde na horu a stráví zde rovněž rok. Sestry se zachovají stejným způsobem.

Tím se bude udržovat nejen živá výměna myšlenek, plánů a nařízení, ale především díky tomu všichni duchovně porosteme.

Já sám nezůstanu na hoře. Každý rok mne bude zastupovat jiný bratr, který k tomu bude určen. Budu projíždět zemí od školy ke škole a zejména tam, kde ještě školy nejsou, budu zvěstovat Věčného a svědčit o něm.

Celý náš národ má vzplanout, má se probudit z duchovního spánku. Sám Brahma, který je sluhou Věčného, si nepřeje, aby většina našeho národa zůstala u jeho uctívání. Musíme přesvědčit bráhmany o tom, že jejich víra je polovičatá.

Ale slyšte mne, přátelé: vy i já je máme přesvědčovat svým životem, silou své víry a radostným působením, takže budou nuceni se nás zeptat: ,Bratři, kdo vám pomáhá?’ Teprve potom smíme promluvit.

Dřív by to nebylo nic platné. Kdo nepřesvědčuje sám sebou, ten ať raději mlčí. Není k užitku, spíš ke škodě. Především ale musíme vymýtit všechny nesváry. Myslíte, že bychom tím sloužili Věčnému, kdybychom kvůli němu rozpoutali v zemi různice a spory?

Přál bych si, aby vám tento chrám stále připomínal slova, která jsem směl dnes říci. Mějte chrám v úctě, protože je postaven ke cti Pán a světů! Každý sedmý den se zde sejdeme, abychom ho vzývali a slyšeli o něm. Pak zanecháte práce, abyste mohli v klidu přemýšlet o všem, co jste v chrámu přijali. Věčný vám tím dává opět něco nového. Přijměte to správným způsobem!“

Slavnost byla ukončena modlitbou a požehnáním. Zanechala nezapomenutelný dojem.

O několik dní později se hosté opět rozjížděli. I Gautama se chystal na dlouhou cestu. Svěřil bratrům jednotlivé úkoly, ale kdo ho má zastupovat v chrámu, zatím nesdělil. Zdálo se, že váhá. Všichni si toho všimli, neuměli si ale vysvětlit pravou příčinu. Ovšem když se nad tím zamysleli, nenašli mezi sebou opravdu nikoho, kdo by ho mohl právě v tom zastupovat.

Jednoho dne přišel na horu muž, jehož oděv prozrazoval, že je to kněz. Měl na sobě volné bílé roucho z měkké vlny, záhyby roucha přidržoval jednoduchý pás ze stejné látky. Muž nebyl ohlášen, ale Gautama mu vyšel naproti a srdečně ho uvítal.

„Čekal jsem na tebe, bratře,“ oslovil ho, takže všichni lidé stojící kolem to mohli slyšet. „Přicházíš v pravou chvíli.“

Oba muži zmizeli v Gautamových pokojích a zanedlouho obyvatelé hory viděli Gautamu, jak provádí cizince po hoře Věčného a seznamuje ho s ní.

Při nejbližší pobožnosti v chrámu Gautama oznámil, že bratr Te Jang z Tibetu, jehož poznal za svého pobytu v Utakamandu, je ochotný ho zastupovat zde na hoře. Bude řídit pobožnosti a převezme vedení místo něho. Žádal bratry, aby Te Jangovi plně důvěřovali. Je to učený muž a věrný sluha Věčného.

Za několik dní Gautama odjel. Doprovázeli ho dva průvodci a dva sluhové.

„Budu s vámi udržovat spojení!“ zvolal při loučení s bratry, kteří bolestně pociťovali, že odchází.

VŠICHNI si mysleli, že pojede jako obvykle na jih. Pustil se však východním směrem podél Gangy. Jeho oči oblažovala úrodná rovina, mohutný, stále se rozšiřující veletok v něm vyvolával úžas.

Proč sem bratři ještě nezavítali?

Matně si vzpomínal, jak Siddhárta kdysi vyprávěl, že zdejší lidé patří k jakémusi přistěhovaleckému kmenu, který věří v úplně jiné bohy. Zapůsobit na jejich duše vyprávěním o Brahmovi a Šivovi nebylo možné, a když Siddhártovi stoupenci začali mluvit přímo o Pánovi všech světů, probouzelo se v lidech nepřátelství.

Ovšem to už bylo hodně dávno. Kromě toho se Gautama chtěl sám přesvědčit, co by tady mohl pořídit. V dobré náladě projížděl krásnou, úrodnou krajinou. Míjel malé osady a v noci pokaždé přenocoval pod širým nebem.

Pátý den se už schyloval k večeru, když Gautama dojel k prvnímu městu. Vypadalo vlastně jako hodně velká ves, protože domy nebyly o mnoho lepší než chaty. Vládla zde široko daleko viditelná špína, i když posvátná Ganga valila své mohutné vlny nedaleko odtud.

Gautama vjížděl do města s odporem, ale když chtěl navázat kontakt s obyvateli, musel přece nějak začít.

Nedaleko něho se setkal s muži, kteří se nejspíš vraceli z lovu. Oslovil je a chtěl vědět, jak se město jmenuje.

Nerozuměli mu však. V jejich řeči postřehl jakousi příbuznost s tibetštinou, kterou znal. Tak se mu nakonec podařilo přece jen se s lidmi dorozumět. Pověděli mu, že město se jmenuje Bhútan-Ara a že právě dnes se tam bude pořádat velká slavnost na počest jejich boha Bhúty.

Chtěl od nich vědět, jestli se může slavnosti zúčastnit, muži ho ale nechápali. Proč by nemohl? Gautama proto sestoupil z koně a vydal se s nimi k chatám.

K jeho sluchu dolehl tlumený hluk. Čím víc se blížili k Bhútan-Aře, tím byl stále zřetelnější. Znělo to jako dunění velikánských bubnů, k němu se přidávaly pronikavé zvuky malých nástrojů. O rytmu nemohla být ani řeč, přestože bylo možné údery na buben udávat takt.

Do hlomozu se ještě chvílemi chaoticky vmísily vysoké i hluboké hlasy lidí projevujících svou radost nebo zbožnost. Jestliže tímto řevem zevně projevují uctívání, jaký asi je bůh, jemuž je to určeno?

Jen s největším sebezapřením šel Gautama dál. Viděl strašné útvary, jak stoupají do výše, převalují se jako mlha a opět klesají.

Když se přiblížil se svými průvodci k místu, kde se konala slavnost, začaly útvary kroužit kolem něho. Snažily se s ním navázat spojení, ale nepodařilo se jim to. Všechno v něm bylo bdělé, připravené na obranu.

Ohlédl se po svých čtyřech průvodcích. Procházeli tou hrůzou a stejně jako jeho ani je útvary neobtěžovaly, na rozdíl od něho ale nic neviděli. Byli přirozeným způsobem chránění díky svému čistému myšlení, aniž si to uvědomovali.

Ženy, děti a mladí muži přispěchali k lovcům a s nepopsatelným křikem se vrhli na jejich kořist. Byly to většinou gazely a vodní ptáci – ti jim zvlášť přišli vhod.

Ženy na sobě měly cáry, které byly kdysi pestré, špína však zakryla jejich barvy. Muži a děti byli úplně nazí.

Nedostatek oděvu si zato vynahradili různými řetězy a kovovými kruhy, byli jimi až přetížení. Na nohou jim při každém kroku hlučně chřestily neuměle zpracované úzké kroužky ze zlata a stříbra, krk obepínal různý počet širších kruhů.

Gautama brzy vypozoroval, že čím je muž urozenější, tím větší počet kruhů má na krku. Modročerné, trochu kadeřavé vlasy si muži vyčesali co nejvýš. Přidržovaly je kovové jehlice a dokonce i kousky dřeva.

Gautama měl dojem, že bude bezpečnější, když nechají jízdní zvířata před městem. Dal svým společníkům a sluhům pokyn, aby se utábořili na břehu Gangy. Pravděpodobně i on přijde za nimi a přenocuje pod širým nebem. Proto ať udržují oheň, aby je snadněji našel.

Jeho průvodci naléhali, aby si alespoň jednoho z nich vzal pro svou ochranu s sebou. Gautama ale považoval za důležitější, aby raději střežili zvířata. O sebe se nebál, věděl, že má tu nejlepší ochranu.

Bhútanarové nedůvěřivě pošilhávali po odváděných zvířatech. Mysleli si snad, že by to byla vítaná oběť, kdyby se jim podařilo zmocnit se jich? Buď jak buď, ale právě jejich žádostivé pohledy přiměly Gautamu k tomuto opatření.

Konečně dorazil spolu se stále se rozrůstajícím zástupem místních obyvatel na místo, kde se pořádala slavnost. V pánvích zavěšených na kůlech hořel doutnavě oheň a vzduchem se nesl nechutně páchnoucí, štiplavý dým. Oheň měl zřejmě dvojí účel: osvětloval prostranství a zároveň sloužil jako obětní oheň. V dýmu, který se valil z pánví, viděl Gautama formy lidských myšlenek a vášní.

Při vší té hrůze volal v duchu o pomoc. Chtěl se pokusit přiblížit se k duším těchto divochů, jež bylo už jen stěží možné nazývat lidmi. K tomu ale potřeboval pomoc světlých sil, které by mu stály po boku. Dostavily se ihned. Kolem něho se semkly světlé postavy, oddělily ho od temna a umožnily mu, aby si volně vydechl.

Na prostranství před ním tancovali muži, ženy a děti v bezuzdném víru. Točili se kolem pestře pomalované modly vyřezané ze dřeva, která se tyčila vysoko nad nimi. Bhútova hlava s velkými tesáky a širokým krátkým rypákem připomínala prase.

Muži, kteří sem Gautamu doprovodili, se zapojili i s lovci do divokého tance, zatímco ženy se opodál u ohniště zabývaly přípravou jídla. Pekly zvířata tak, jak byla, a nenapadlo je, že by je mohly nejdřív stáhnout nebo oškubat. Nesnesitelný zápach se šířil až sem.

Zdálo se, že slavnost spěje ke svému vrcholu. Davem se prodrali dva kněží a postavili se vedle modly. Jeden z nich byl od hlavy až k patě zahalený do kožešin. Opřel se o meč, který si přinesl s sebou. Byla to skutečná zbraň a nejspíš ostrá.

Druhý muž měl na sobě oděv z peří s dovedně vytvořeným kohoutím ocasem. I pokrývka hlavy měla očividně představovat kohoutí hřebínek. Chvílemi mával rukama, ke kterým si přivázal krátká křídla, a vyrážel ze sebe zvuky podobné kokrhání.

I když se podivné divadlo Gautamovi protivilo, přesto ho upoutalo. Sám pro sebe si neustále říkal, co to má asi znamenat.

Náhle „kohout“ pomocí jakéhosi žebříku vyskočil zezadu na modlu a začal křičet.

Nástroje rázem utichly a tanečníci zůstali stát jako přikovaní.

Z pozadí se vyřítil hlouček pomocníků a vrhl se na muže a ženy stojící blízko modly. Snažili se sice uprchnout, ale pomocníci je obratně pochytali, svázali a nakonec přivedli před kněze s mečem. Ten dobře mířenou ranou uťal všem hlavu.

Gautama napočítal dvacet obětí. Ostatní účastníci slavnosti se k nim s divokým křikem vrhli, aby je co nejvíc postříkala jejich krev.

Potom těla nešťastných obětí ledabyle naházeli na nosítka a celá horda se vydala za svitu pochodní na pochod ke Ganze.

Gautama se zachvěl úzkostí. Aby tak objevili ležení jeho lidí! Brzy ale zjistil, že míří na jiné místo.

Břeh, k němuž se blížili, byl široko daleko bahnitý. V bahně se převalovala spousta gaviálů, které Gautama znal už z dřívějška. Tato zvířata podobná krokodýlům, s tlustým ocasem a úzkým, protaženým čenichem, v něm odjakživa vzbuzovala hrůzu.

Účastníci slavnosti předhodili hnusným netvorům těla obětovaných lidí. Gaviálové chtivě rozevírali tlamu, bylo slyšet mlaskání a praskot drcených kostí. Některá obluda opustila bahnitý pelech a kolébavě se blížila k lidem. S křikem ustupovali.

Zvířata pohltila oběti, ale ještě se nenasytila. Nejlačnější z nich, dychtící po kořisti, pronásledovala lidi rychlostí, jakou by od nich Gautama nečekal. Divoši se s jekotem rozprchli.

Gautama se úmyslně držel stranou. Teď se bude odbývat velká hostina a při ní budou pravděpodobně pít opojné nápoje z rýže nebo kořínků. S takovými tvory, které bylo jen těžko možné nazývat lidmi, by tak jako tak nemohl mluvit.

Pomalu kráčel po břehu, až spatřil záblesk ohně svých společníků. Gaviálové se k němu nepřiblížili.

Jeho průvodci se zaradovali, že se vrátil bez úhony a dřív, než doufali. Nebylo mu však do řeči, i jídlo odmítl. Zadumaně hleděl do ohně a přemýšlel, jakým způsobem by nejsnadněji pronikl k duším těchto tvorů. Když se jeho průvodci uložili k odpočinku, obrátil se na svého duchovního vůdce s prosbou o radu a pomoc. Prosil úpěnlivě. Pokládal za důležité vyrvat tyto zesurovělé lidi z hrůz temnot.

Vtom se mu ukázal jeho duchovní vůdce. To se stávalo jen ve výjimečných případech. Obyčejně ho Gautama jen vycítil a vnímal jeho hlas. Spolu s ním ale přišla ještě jedna postava. Byl to nahý divoch s kruhy kolem krku a na nohou. Gautama viděl, že je to duch. Duchovní vůdce začal mluvit:

„To je první král Bhútanarů, který vládl v této zemi asi před sto lety. Měl v lásce svůj lid, a přestože nevěděl nic o Věčném, nařídil, aby se uctívání Bhúty provádělo důstojnou formou. Bolestně nese, že jeho národ během doby klesl až na tento stupeň. Pokud ti může někdo ukázat cestu k jejich srdcím, pak je to on. Povídej, Bhútani!“

I když král mluvil nesměle a neobratně, Gautama mu přesto rozuměl. Král mu poděkoval, že se chce pokusit povznést jeho lid.

Poradil mu, aby lidem vyprávěl, že viděl jeho, Bhútaniho. To zapůsobí, protože si na něho dosud uchovali živou vzpomínku. Věštba říká, že až se Bhútani zjeví, zavítá mezi lid štěstí.

Oba kněží provozují čáry a kouzla. Před nimi ať se má Gautama na pozoru.

„Nebojím se, Bhútani,“ prohlásil Gautama klidně. „Přišel jsem ve jménu Pána všech světů a ten ochrání svého sluhu!“

NAZÍTŘÍ se k polednímu, když už slunce stálo vysoko na obloze, vydal do Bhútan-Ary. Myslel si, že se lidé už vyspali z následků slavnosti. Procházel stejnou cestou jako předešlého dne a vyhýbal se břehům Gangy.

Ve městě panovalo mrtvé ticho, zdálo se, že všichni ještě spí. Slavnostní prostranství bylo rudé krví obětí, ale Bhútovu sochu už odstranili.

Gautama se pátravě rozhlížel kolem sebe. Konečně zahlédl před jednou chatou chlapce, který si ho zvědavě prohlížel svýma jasnýma očima. Vlídně ho oslovil a přál si vědět, kde bydlí král. I když mluvil tibetsky, chlapec mu přesto rozuměl. Vřískavým hlasem cosi zavolal do chaty. Za malou chvíli vyšel muž a změřil si cizince nevrlým pohledem. Gautama opakoval svou prosbu. Muž se s ním dal do řeči:

„A kdybych ti pověděl, kde ho najdeš, co mu chceš?“

„To řeknu jen jemu,“ poznamenal klidně Gautama.

Muž na okamžik zaváhal, ale pak zvítězila zvědavost.

„No tak pojď,“ vyzval cizince a vedl ho spletí chat, až přišli k většímu domu, o jehož stěnu byla opřená Bhútova soška.

Vedle modly visel buben. Muž na něj ihned začal ze všech sil tlouci pěstmi.

Kolem stavení začalo být rušno. Přiběhly ženy a děti a nakonec se objevil muž, který se od ostatních lišil jen neuvěřitelně velkým počtem kruhů obepínajících jeho hrdlo. Bylo zřejmé, že pro samou urozenost už nemůže ani sehnout hlavu.

To je tedy král této poměrně velké říše! Byl rozmrzelý, protože ho vyrušili ze spánku. Zlostně se na cizince obořil a chtěl vědět, co si přeje.

„Mám ti vyřídit vzkaz od Bhútaniho,“ sdělil mu Gautama.

Když vyslovil toto jméno, strhl se ohlušující povyk. Gautama musel zmlknout, stejně by mu nikdo nerozuměl. Konečně se rozruch utišil a král dal znamení, aby host pokračoval.

„Nebylo by lépe, kdybys vyslechl mé poselství sám?“ navrhl Gautama. Ale král rozhodl jinak:

„Ne, ať všichni slyší, co mně máš říci! Mluv jasně: kdes viděl Bhútaniho?“

„Přišel ke mně dnes v noci.“

„Ptám se tě, kde jsi ho viděl, na tom záleží,“ nevrle opakoval král.

„Na břehu Gangy, asi šedesát mužských délek odtud!“ Opět se rozlehl řev pronikající až do morku kostí. A krále dál zajímalo:

„Jak vypadal?“

Jak ho měl Gautama popsat? Bezradně se rozhlížel kolem a vtom ho zahlédl. Ukázal tím směrem a řekl:

„Tam stojí, vidíte ho? Podobá se tobě, králi.“

Přítomní lidé obrátili zrak k místu, kam Gautama ukazoval, ale nejspíš ho nikdo neviděl. Zato Gautama se asi vyjádřil správně, z králova obličeje totiž zmizel urputný výraz a zajímalo ho:

„A co nám Bhútani vzkázal?“

„Věčný, vnukni mi teď správná slova!“ úpěnlivě zaprosil mudrc a pak pomalu a s důrazem pronesl:

„Je smutný, protože jeho lid zapomněl na to, čemu ho kdysi učil. Přál by si, aby se lidu podařilo dosáhnout zaslíbeného štěstí. Ale dokud se budou přinášet lidské oběti a bude se uctívat Bhúta takovým způsobem, že se za to Bhútani musí rdít studem, nebude moci svému lidu pomoci ke štěstí.“

Tentokrát se očekávaný křik nedostavil. Muži se mlčky dívali na sebe, nepromluvili ani slovo. Gautamu to povzbudilo a pokračoval:

„Bhútani přišel ke mně a prosil mě, abych se ujal jeho lidu. Mám vás přivést k lepším mravům, mám vám pomoci, abyste se opět stali dobrými, jako jste bývali kdysi. Tak mým přispěním najdete zaslíbené štěstí!“

Znovu se rozlehl křik. Jestliže ale před chvílí vyjadřoval překvapení a údiv, teď svědčil o radosti. Lidé obstoupili cizince a snažili se ho dotknout a projevit mu nějakým způsobem důvěru. Když se po chvíli utišili, král pokračoval:

„Místo, na kterém se ti Bhútani zjevil, nám označila věštba. Věříme ti, cizinče, a prosíme tě, abys nás učil a pomohl nám. Jestliže můžeš vidět Bhútaniho, pak ti také řekne, co nám máš ukázat. Rádi tě budeme poslouchat.“

„Bhútani se raduje ze svého lidu, protože z tvých slov, králi, poznal, že nejste ještě úplně zkažení. Pomůže mně i vám!“ prohlásil Gautama.

Zástup posluchačů stále vzrůstal. Přítomní lidé sdělovali těm, kteří přišli později, co se přihodilo. Náhle se davem prodral zavalitý muž vyznačující se zvlášť surovým vzhledem.

„Netrp, králi, aby cizinec ovlivňoval náš lid. Chtějí se jen zmocnit naší země. Pokud se chce Bhútani projevit, ať se zjeví nám, kněžím!“

„Takže to je ten muž s mečem,“ pomyslel si Gautama a nahlas řekl:

„Přišel jsem k vám sám, dokonce beze zbraní. Jak bych mohl dobýt vaši zemi?“

„Ano, tento muž to s námi myslí dobře!“ křičela většina mužů.

Ale kněz dal rukou znamení, aby umlkli. Pak se obrátil ke Gautamovi:

„Jestliže se ti Bhútani zjevil, pak ti také pověděl, proč má Bhúta prasečí rypák.“

Gautamovi bylo, jako by slyšel odpověď, takže ji stačilo jen zopakovat.

„Tak dlouho jste ryli v zemi, abyste našli zakopané poklady, že se rty boha stále prodlužovaly. Opravdu vám to neslouží ke cti, Bhútanarové.“

„Vyjádřil ses správně,“ uznal překvapený kněz. „Ale pořád ti nevěřím. Musíš se podrobit ještě jedné zkoušce.“

Nemělo to však dojít tak daleko. Svatá síla naplnila Gautamu do takové míry, že z něho mocně vyzařovala. Oslněný kněz zavřel oči. Gautama, vždy tak mírný, zvolal mohutným hlasem:

„Nemáš právo, abys ty, špatný vůdce zaslepeného národa, podroboval zkoušce toho, koho vám posílá sám Pán všech světů! Nezasluhujete si, aby vám pomohl. Jen kvůli vašemu králi, který se nad vámi rmoutí, se chci pokusit o záchranu vašich duší. Ty, knězi, se ale drž skromně stranou a už mi nevkroč do cesty!“

Muž s mečem, silně rozechvěný slovy a ještě více září, která obestírala cizince, ustupoval krok za krokem.

Gautama oznámil, že bude vyprávět příběhy. Kdo bude chtít, může naslouchat. Přišli všichni do jednoho jako děti, rozesadili se kolem něho a napjatě čekali, co bude vyprávět.

Gautama začal, proudilo to k němu samo. Byl to Bhútani, kdo mu vyprávěl o dávno minulých událostech, nebo mu někdo jiný našeptával slova, která měl vyslovit? Nezjišťoval to, ale vyprávěl, co v něm ožívalo:

„Před dávnými dobami, kdy ještě nikdo z nás nebyl na světě, ale kdy žili naši prapředkové, obývali toto údolí mezi oběma veletoky veselí a spokojení lidé. Všeho, co potřebovali, měli nadbytek. Úrodná rovina poskytovala dostatek obilí a ovoce, řeky jim dávaly ryby a husté lesy zvěř.

Jejich bůh, jehož nazývali Bhúta, jim byl přátelsky nakloněn a posílal své malé pomocníky, aby pomáhali také lidem. A maličcí jim ukázali, jak mají používat vodu a oheň, přinášeli jim rudu a drahé kameny.

V lidech se však probudil zlý pud opájení se krví! Jakmile zabili nějaké zvíře, žíznivě pili jeho teplou krev. Často zvíře zabili jen kvůli ní, ne proto, že by potřebovali maso jako potravu.

Bhúta se rozhněval a zakázal zabíjet víc, než bylo nezbytně potřeba. Lidé krátkou dobu poslouchali, ale pak do svého hříchu upadli znovu.

V té době mezi nimi žil moudrý král…“

„Bhútani, Bhútani!“ přerušily vypravěče hlasité výkřiky a potvrzovaly tak, že lidé naslouchají velmi pozorně.

„Ano, ten král se jmenoval Bhútani,“ pokračoval Gautama, nesmírně zaujatý svým vyprávěním. „Slyšel o Bhútově hněvu a zapřísahal svůj lid, aby upustil od špatných zvyků, ze kterých se už staly neřesti. Současně s ním ale žil v národě kněz, který byl právě tak moudrý jako král, jenže ne tak dobrý. Udržoval spojení s temnými mocnostmi a pán těchto mocností mu pomáhal, aby odvedl národ od Bhúty a přivedl ho jemu.

Tento kněz jménem Vutra mužům tajně vykládal, že pití krve dává sílu. Člověk, který denně pije teplou krev, je prý nepřemožitelný. A tak za podpory kněze začali znovu zabíjet, jak mohli. Bhútani ale přivolal na pomoc Bhútu a podařilo se mu Vutru přemoci, protože světlo je vždy silnější než temnoty.

Aby vyléčil lidi z opájení se krví, zakázal přinášet oběti. Od té doby bylo uctívání Bhúty čisté. Vutra utekl. Obával se totiž, že ho zabijí. Lidé se opět polepšili a Bhúta z nich měl radost.

Jednoho dne jim slíbil, že najdou velký poklad, velké štěstí. Až Bhútani zemře, bude se smět svému národu ještě jednou ukázat a povědět mu, že nastala doba splnění. Bude to cizinec, který jeho národu pomůže.

Těšili se a žili pořád v naději, že nastane doba zaslíbeného štěstí. Ale místo aby usilovali o to, být vnitřně stále čistší a světlejší, klesali stále hlouběji, až opět zapadli do starých hříchů a vin. Už dávno se nemohl Bhúta nikomu z nich ukázat. Národ, který se vrátil ke svým krvavým obětem a zabíjel dokonce i lidi, se mu hnusil.

Od té doby, co již nemohli Bhútu vidět, si dělali jeho obrazy. Byly stále víc zvířecké. Podívejte se na ně! Celý národ klesl téměř úplně do bahna a tmy.

Ale i když si to tito lidé už nezasluhují, Světlo splňuje svá zaslíbení. A tak byl nyní vyslán cizinec, aby přinesl národu Bhútanarů spásu a štěstí. Podívejte se na mne!“

Gautama vstal a stanul před nimi s otevřenou náručí.

„Přišel jsem, abych vám pomohl. Ubozí lidí, smím vám přinést radostnou zvěst.“

Jen málo jich porozumělo hlubokému smyslu slov, ale všichni pochopili, že oni jsou tím zpustlým národem, kterému teď svítá doba zaslíbeného štěstí. Důvěřivě se tlačili kolem cizince, jehož by ještě včera s radostí obětovali.

Kdy jim ukáže zakopaný poklad? Byli si jisti, že se jedná o něco takového. Ještě se ale neodvažovali na něho naléhat.

V následujících dnech jim stále více vyprávěl o Bhútovi. Jasně si uvědomoval, že tento bůh není nikdo jiný než Brahma, Dobrotivý. Vždyť své velké řece říkali Brahma-Bhuta.

Mluvit o tom s králem nemělo smysl. Byl právě tak obětí hlouposti jako jeho poddaní. Bhútani Gautamovi vysvětlil, že Bhútanarové kdysi přišli do tohoto kraje z východu a původní obyvatele uctívající Brahmu zapudili. Ti svůj veletok nazývali syn Brahmy, Brahmaputra. Dobyvatelé chtěli na Brahmovo místo dosadit svého boha, a proto veletok pojmenovali Brahma-Bhuta.

Gautama o tom vyprávěl lidem. Projevili sice radost, že slyší něco tak pozoruhodného, ale víc o tom nepřemýšleli. Všechno jim musel ukazovat a objasňovat až do nejmenších podrobností. Konečně přece jen pochopili, že Bhúta je pomáhající bůh a že totéž vyžaduje od lidí.

Teď přišlo to nejtěžší: ukázat lidem, že Bhúta je pouze služebníkem ještě vyššího Boha. Tady, kde byl celý národ bez výjimky podroben jedině králi, kde neznali podřízenost, by Gautama nenašel vhodné přirovnání, takže by ho lidé nepochopili. Uvědomil si, že jim to musí vysvětlit jiným způsobem. Prosil o pomoc a jeho prosby byly vyslyšeny.

Jednoho dne neočekávaně propukla tak prudká bouře, že takovou ještě nezažili. Z oblohy sjížděl blesk za bleskem a v té chvíli král strachem bez sebe zvolal k Bhútovi prosbu o pomoc:

„Ó bože, zažeň bouři!“

Bouře se ale ještě víc rozběsnila, ohnivé blesky neúprosně šlehaly a rozsévaly smrt. Gautama věděl, že přišla jeho chvíle. Vystoupil na kámen, aby ho všichni viděli, zvedl ruce a prosil:

„Věčný, Pane všech světů, ukaž tomuto lidu svou moc! Utiš zuření bouře a odejmi bleskům jejich sílu!“

Sotvaže skončil, bouře se uklidnila a doznělo dunění hromu. V přírodě nastal klid.

Postrašení lidé volali:

„Ty máš jiného boha? Tvůj bůh je mocnější než Bhúta? Chceme, aby byl i naším bohem!“

Nyní mohl Gautama snadněji mluvit o Věčném, jemuž je podřízen i Bhúta. Protože lidé nedokázali pochopit pojem „věčný“, Gautama použil jiné jméno: Král-Bůh.

Tomu rozuměli všichni. Král bohů vládne nad bohy, jako kdysi Bhútani vládl svému lidu. Bhúta je jedním z bohů, kteří jsou podřízeni Králi-Bohu. Ale oni, Bhútanarové, jsou podřízeni Bhútovi, po němž mají i své jméno.

Pochopili to a těšili se z nového poznání. Jen král se cítil jaksi zkrácený.

„Pane,“ podotkl žalostně, „co bude se mnou? Teď všichni moji lidé považují za svého vládce Bhútu a myslí si, že už nepotřebují pozemského vladaře.“

Svou žalobou vložil sám král Gautamovi do úst slova, jimiž mohl lidem všechno objasnit. Při nejbližší příležitosti nově stanovil:

„Nahoře, v nejvyšších výšinách, trůní Král bohů, který vládne všem ostatním bohům. Po něm následuje Bhúta, neviditelný král Bhútanarů, který má ve vašem králi zde na zemi svého viditelného zástupce.“

Tomu rozuměli.

Pak Gautama odstranil strašlivé modly a zakázal obětní slavnosti. Sám se s lidmi modlil k Bhútovi a ke Králi bohů. Jen jedna věc ho tížila: poklad, který měli najít, bylo vědění o Věčném. Čekali však na pozemský poklad a on je za to při jejich duchovní omezenosti nemohl ani pokárat.

Opět se obrátil se svými starostmi k nebi a ponechal i tuto záležitost na Věčném.

U Bhútanarů žil už dlouho. Nechtěl je totiž opustit dřív, dokud se jejich naděje nesplní, tedy dokud tito lidé neporozumí duchovnímu splnění.

S jednou jejich částí se vydal až k mohutnému proudu Brahma-Bhuty, který se s hukotem a burácením valil dolů z vysokých hor. Vyprávěl jim o neviditelných služebnících Krále bohů, kteří ovládají tyto spousty vod a také staví vysoké hory.

Zbožně naslouchali. Pomáhali mu rozšiřovat vědění o Králi bohů i mezi ostatními kmeny svého národa. Od té doby, co cítili, že jsou spojeni s vyššími světy, byli mravnější a ukázněnější.

Jednoho dne se mluvilo o stavbách. Gautama jim vysvětloval, jak se v jiných zemích staví domy. Král zatoužil mít také takové obydlí. Gautama projevil ochotu jim se stavbou pomoci, když mu muži slíbí, že staré, špinavé chaty spálí, jakmile postaví nové. Až totiž bude stát jeden dům, další budou rychle následovat.

Nejdřív nařídil vykopat základy, na kterých by stavba mohla pevně spočívat. A při kopání základů narazili na poklad.

Byly to vzácné předměty ze zlata a stříbra zdobené drahokamy, pravděpodobně majetek praobyvatelů, kteří jej kdysi dávno ukryli před vetřelci v zemi. Muži jásali a Gautama vroucně děkoval Věčnému za neočekávanou pomoc.

Navrhl, aby nejkrásnější předměty darovali Králi králů. Mohou mu vystavět chrám a předměty v něm umístit. Všichni byli touto myšlenkou nadšeni, a tak místo králova obydlí nejprve postavili malý chrám.

Gautama strávil u Bhútanarů celé dva roky, ale nelitoval jich. S pomocí Věčného dosáhl krásných výsledků. Naučil úplně zdivočelý lid hledat Boha a žít co nejlépe podle jeho zákonů. Slíbil, že místo sebe jim pošle kněze Krále bohů, a vydal se pak bez ohledu na snažné prosby lidé, aby u nich ještě zůstal, na cestu k domovu.

PRŮVODCI, které už dávno poslal domů, se dostavili opět přesně v čase, který jim sdělili bytostní. Cestou mu vyprávěli o všem, co se zatím přihodilo na hoře Věčného, a byli překvapení, že Gautama již o všem ví. Usmál se:

„Řekl jsem vám přece, že s vámi budu udržovat spojení. Neviditelní mi přinášeli zprávy a také nosili zpět mé příkazy.“

Tak také věděl, že tibetský mudrc vyhověl jejich naléhavým prosbám a zůstal s nimi další rok, že ale teď trvá na svém odchodu. Chce pouze počkat, až se Gautama vrátí.

Gautama měl radost, když z dálky spatřil horu Věčného. Cítil, že tam je jeho pozemský domov.

Jeho přátelé ho bouřlivě přivítali. Přestože byli u Te Janga v nejlepších rukou, velmi ho postrádali. Přece jen mezi těmito dvěma muži poznali rozdíl, i když si mysleli, že spadá na vrub pouze cizího původu Tibeťana.

Ánanda mezitím zemřel a pohřbili ho v jeskyni. Sice před ní umístili desku, ale na té zatím chyběl nápis, protože s ním čekali na Gautamův návrat.

Vyprávěli, že učedník se nechtěl podrobit Te Jangovu vedení. Neustále reptal, že za Siddhárty to bylo jiné. Proto ho láma zprostil veškeré pracovní činnosti a rozradostněný Ánanda si začal užívat blažený život. Za několik dní ho ale našli na lůžku mrtvého.

Čekali, že Gautama poznamená:

„Na tomto případu vidíte, proč jsem vás pobízel k práci.“

Ale mlčel. Proč by měl říkat to, co všichni vědí?

Když se zmínili o nápisu na náhrobní desce, rozhodl, aby na ni byla vytesána slova:

„Ánanda, první Siddhártův učedník.“

Suddhódana mladší naléhavě prosil bratra, aby ho příště vzal s sebou.

„Zdá se mi, že být tvým sluhou je nejvyšší pozemské povolání. Gautamo, dovol, abych směl zůstat ve tvé blízkosti.“

A bratr mu to slíbil. Z mladíka se stal pevný, přímý muž a jeho společnost mudrce těšila.

Na horu zavítal Ráhula, aby zde strávil předepsaný rok. Měl radost z nového ustanovení, které mu umožňovalo slyšet a vidět jednou úplně něco nového a plně se pohroužit do vlastních myšlenek. Došlo ovšem k něčemu jinému. Gautama ho požádal, aby se v příštích měsících ujal vedení života a pobožností na hoře. On sám hodlal co nejdřív odcestovat a doprovodit kousek cesty Te Janga.

Navečer většinou svolal muže do školního sálu a vyprávěl jim o zdivočelých lidech, s nimiž se setkal. Zahrnuli ho mnoha dotazy. Většina z nich si takové zesurovění neuměla vůbec představit.

I ti, kdo přišli z ciziny, museli vykládat o svých zážitcích a poznatcích. Byla to čilá výměna myšlenek. Pak Gautama náhle prohlásil, že dostal příkaz, aby se zítra vydal na cestu. Kromě Suddhódany s sebou nevzal nikoho dalšího, jel s nimi pouze Te Jang.

Opět zamířili na sever, k pramenům posvátné řeky. Te Jang s Gautamou mezi sebou učeně rozprávěli, mladší z bratrů se ale jejich debat nezúčastnil. Podle svitu jeho očí však bylo poznat, že celou svou bytostí je s nimi.

Náhle se Suddhódanovi rozbřesklo. Poznal, kam nejdřív směřují: jejich cílem bylo Kapilavastu! Vůbec ho nenapadlo, že by Gautama, který ze sebe setřásl všechna pozemská pouta, chtěl navštívit rodiče. Vyslovil to také nahlas, bratr se mu ale svěřil:

„Nejedu tam, abych navštívil rodinu. Mám být postaven před rozhodnutí. Jakého druhu bude, zatím nemohu říci. Dozvím se to v pravou chvíli. Ty si ale užívej domova plnými doušky, možná to bude naposled, co jej spatříš.“

BEZ PŘEDCHOZÍHO ohlášení vjeli jednoho dne do města. Lidé je však brzy poznali, protože jejich zevnějšek prozradil, odkud pocházejí.

Zpráva o příjezdu knížecích synů vyvolala mezi obyvateli radostné vzrušení a letěla daleko před nimi do paláce na výšině. Shledání s rodiči a sourozenci bylo neobyčejně srdečné, zejména když Gautama prozradil, že má v úmyslu zůstat delší dobu doma.

V paláci i ve městě se máloco změnilo. Gautama viděl, že otec i bratr vládnou zemi úplně ve smyslu nauky o Věčném, že mají dobrý vliv na svůj lid, ba dokonce že jejich vliv sahá až daleko za hranice k sousedům.

Kníže začal vykládat o sousedním knížectví a Gautama brzy přišel na to, že právě proto sem musel přijít.

Otec nynějšího vládce spojil pevnou rukou tři malá knížectví v nedílný celek a prohlásil se králem. Tento titul i vzkvétající říše přešly na jeho syna, nynějšího krále.

Země i národ za jeho vlády prospívaly, blahobyt vzrůstal, mravy byly čisté, zkrátka všechno bylo tak, jak si to jen kníže mohl přát. Jen jedno mu chybělo k úplnému štěstí: neměl syna, jemuž by předal říši.

Na dvoře v Káthmándú vyrůstala krásná dcera. Jediným přáním stárnoucího krále bylo provdat ji tak, aby zemi vzešlo sňatkem požehnání.

Princezna Jananda měla vzácný dar. Umožňoval jí někdy vidět ve snu věci, které se později také skutečně staly. Už jako malé děvčátko viděla ve snu svého manžela a teď se zdráhala vzít si jiného knížete. Popisovala ho tak přesně, že lidé, kteří znali Siddhártu-Gautamu, nepochybovali, že tím vyvoleným je on.

Král Khát o tom mluvil se Suddhódanou. Byl by rád viděl, kdyby se syn tohoto rodu ujal jeho říše. Ale kníže, který byl přesvědčen, že se Gautama za nic na světě nevzdá své služby, nechtěl povolat syna domů.

Když věci dospěly tak daleko, přišel Gautama sám, neočekávaně a bez toho, že by ho někdo volal domů. Kníže v tom viděl prst Boží.

„A ty myslíš, Gautamo, že bys nemohl být sluhou Pána všech světů, kdyby ses oženil?“ zeptal se otec.

Gautama však tento návrh odmítl, i když kníže líčil, jak by to bylo důležité, kdyby z jeho manželství vzešli synové a stali se rovněž služebníky Věčného.

„Gautamo, je to velká a mocná říše. I na to musíš myslet. Jako král v Káthmándú bys získal ohromnou moc. Pak bys také při šíření učení mohl působit úplně jinak, stálo by za tebou bohatství a vojsko.“

„Zadrž, otče!“ přerušil ho Gautama živěji, než bývalo jeho zvykem. „Kdyby Pán všech světů potřeboval na zemi bohatství a moc, pak by s nimi mohl volně nakládat. Mohl by mi dát tak velkou říši, jakou si ani neumíme představit… kdyby, ano, kdyby to chtěl! Ale abych porušil slib, který jsem mu dal, abych se zapředl do pozemských pout, to si nepřeje.“

„Proč by tě sem tedy posílal? To mi vysvětli. Ty sám říkáš, že jsi přišel na Pánův příkaz.“

„Nemůže to být také proto, aby vyzkoušel mou pevnost?“

Tím rozmluva skončila, Gautama však dobře věděl, že otce nepřesvědčil. A věděl také, že odtud neodejde dřív, dokud se tento problém nevyřeší jednou provždy.

Za několik dní se kníže opět vrátil k tématu:

„Poslyš, Gautamo, dostal jsem zprávu, že král Khát si tě přeje vidět. Vyhoví ti ve všem, co budeš požadovat. Můžeš se na celé měsíce vzdálit z říše, tu by zatím řídila Jananda, ale neodmítej ho. Nikdy by na to nezapomněl.

Vzpomínal by na nás ve zlém, stal by se dokonce naším nepřítelem. Tím bys ohrozil existenci naší říše, protože on je silnější než my. A jistě není přáním Pána světů, aby za tvou tvrdohlavost pykala naše vlast.“

Gautama mlčel. Nechtěl se vyjadřovat stále stejně, a přesto věděl, že nikdy nebude souhlasit se sňatkem.

Celou noc se vroucně modlil. Hledal způsob, jak knížete přesvědčit, ale bezvýsledně. Až náhle zaslechl tichý šepot jakési pomáhající bytosti. Našeptávala mu tak dobrodružný plán, že se jej zpočátku až zalekl, čím déle však o něm uvažoval, tím lepší se mu zdál.

Druhý den ráno navštívil knížete a požádal ho, jestli by se mohl na několik dní vzdálit. Chce někde v ústraní přemýšlet o svém rozhodnutí.

Suddhódana měl radost, že syn přece jen uvažuje o jeho přání. Myslel si, že tím zlomil jeho odpor.

Mezitím si Gautama s pomocí starého věrného sluhy opatřil lovecký oděv a vydal se do lesů. Cestu mu ukazovali bytostní.

Nazítří dorazil ke břehu překrásného horského jezera. Na jeho modré hladině se zrcadlily zasněžené vrcholky hor. Stál tady pohroužený sám do sebe, když náhle vycítil, jak ho někdo zlehka zatahal za oděv. Podíval se kolem sebe a spatřil malého bytostného, jak mu dává rukou znamení, aby ho potichu následoval.

Za chvilku stanuli před otevřeným letohrádkem, jakých bylo v horách velmi mnoho. Na lůžku odpočívala dívka líbezného zjevu a klidně dřímala.

Gautama zatajil dech. Jakživ nespatřil spanilejší dívku! Tiše se přiblížil k lůžku. Drahocenné šaty prozrazovaly, že je to královská dcera. To musí být Jananda!

Ó, jaká blaženost smět tuto ženu nazývat svou! Jaké štěstí moci po jejím boku vládnout velké, spořádané říši!

Byl to pouhý okamžik, zlomek vteřiny, na který tyto myšlenky ovládly Gautamu. Násilím je zapudil. Blaženost? Slast? Cožpak existuje na světě větší štěstí než být sluhou Pána všech světů? Je možná větší blaženost než vědomí, že smíme národu přinést pravdu?

Ustup, pokušení! Svod, který vztáhl po tomto čistém muži chapadla, musel ustoupit.

Tiše, tak jak přišel, chtěl Gautama opět odejít. Měl sice v plánu setkat se s královskou dcerou, která se svými ženami zavítala k jezeru, protože se zde chtěla zchladit, ale naslouchat potají, ne, to si nepřál.

Dřív než došel k východu, se dívka probudila. Její úlek, že není sama, ustoupil největší radosti. Stál před ní ten, jehož kdysi viděla ve snu.

„Můj manžel!“ vykřikla ještě napůl ve spánku.

Pak si uvědomila, že se prozradila, a nevěděla, jak skrýt svůj stud.

Gautama, posílený vnitřním bojem, který před chvílí podstoupil, se opět přiblížil k dívce a oslovil ji. Prosil ji, aby mu důvěřovala. Záleží velmi mnoho na tom, aby si oba porozuměli.

„Janando,“ pronesl vážně, „věříš v Pána světů?“

„Z celé duše,“ přiznala dívka.

„Chtěla bys mu věrně sloužit?“

„Neumím si představit nic krásnějšího.“

Výměna názorů rychle pokračovala. Gautama uchopil štíhlou ruku dívky a zahleděl se na její spanilý, ušlechtilý zjev.

„Právě v této chvíli, Janando, tě Věčný volá ke službě. Můžeš sloužit jemu i celému našemu národu tím, že na mne zapomeneš. Zapomeň na svůj sen, vzdej se svých přání. Ja nejsem zrozen pro pozemské štěstí. Zasvětil jsem svůj život nejvznešenější službě. Pomoz mi, abych tě mohl opustit a věděl, že toho nelituješ.“

Z jeho prosby vyznívala vroucnost.

Stáli proti sobě mlčky, hleděli si do očí a snažili se jeden druhému číst v duši. Pak začal Gautama prosit Věčného, aby Janandě poskytl sílu. Zdálo se, jako by Gautamovo vroucí přání dívku přemohlo. Neváhala už.

„Dobře,Gautamo. Pověz mi, co mám dělat.“

Domluvili se na plánu, kvůli němuž sem Gautama přišel. Jananda byla ochotná obětovat celý svůj život, jestliže je to vůle Boží. Gautama svůj už obětoval, jí to ale neřekl.

Rozloučili se jako přátelé. Nikdy se ve věrnosti nesetkaly dvě tak čisté lidské bytosti, které by se zřekly jedna druhé kvůli službě Věčnému.

Až dlouho poté, co Gautama zmizel v lese, Jananda zavolala své ženy.

O několik dní později Gautama sdělil otci, že se ožení s princeznou, pokud je opravdu mužem, jehož kdysi viděla ve snu. Odhodlal se k tomu jen proto, aby svůj národ uchránil před nepřátelstvím krále Kháta.

Rozradostněný kníže poslal pozvání ke královskému dvoru. Brzy se dostavili hosté.

Byla to slavnostní chvíle, když Jananda po boku svého otce vstoupila do velké síně, kde se shromáždila šlechta obou národů, aby vyslechla její vyjádření. I když byla v obličeji velmi bledá, působila okouzlujícím dojmem.

„Janando,“ oslovil král dceru, „tady stojí ušlechtilí synové knížecího rodu a čekají na tvou volbu. Podívej se na ně a řekni mi, který z nich ti byl ukázán ve snu.“

Všichni se s napětím dívali na dívku: bledé tváře jí polil nach. Nemluvila. Velkýma tmavýma očima pomalu klouzala z jednoho na druhého.

„Je mezi nimi tvůj budoucí manžel?“ přál si vědět král.

„Ano, otče.“

Tiše jako dech splynula tato slova z jejích krásných rtů. Řadami diváků proběhlo radostné vzrušení. Všichni přece věděli, že se Gautama nebude zdráhat, jestliže padne volba na něho.

„Kdo je to?“ zeptal se král naléhavě.

Kníže Suddhódana, jemuž se zželelo zaražené dívky i její plachosti, nařídil, aby knížecí synové předstupovali jeden po druhém před Janandu a poklekali před ní. Vyvoleného pak může označit.

První předstoupil a poklekl budoucí kníže Ráhula. Musel ale vstát, Jananda se na něho ani pořádně nepodívala. Na řadě byl Gautama, nenápadně však pokynul mladšímu bratrovi Suddhódanovi, aby šel před ním.

Jinoch pohlédl s horoucím nadšením do spanilého obličeje dívky, která se nad ním sklonila.

„Otče, to je on,“ zašeptala.

Po těchto slovech zaburácel sálem jásot a nebral konce. I když předtím nikdo nepomyslel na to, že by mladší bratr mohl zaujmout místo staršího, teď jim to připadalo úplně přirozené. Jak by ne, Suddhódana se Gautamovi velmi podobal, jenže nebyl tak nepřístupný.

Jeden mluvil přes druhého a nikdo nepozoroval, že právě v té chvíli prožívala dvě lidská srdce kvůli své věrnosti chvíle nejtrpčího odříkání.

Slavnosti střídaly jedna druhou, ale Gautama se jich účastnil málo. Každý chápal, že se chce opět vrátit ke své práci. Suddhódana přistoupil k bratrovi:

„Gautamo, propustíš mě? Chtěl jsem ti sloužit celým svým životem.“

„Vždyť to děláš, bratře, ale jinak, než to teď můžeš pochopit.“

Bylo to poprvé, co ho nazval bratrem. Suddhódana poznal, že odloučit se od mladého mistra je mnohem těžší, než si představoval.

Osamělý Gautama ujížděl směrem na jih.

MÍJELA léta. Proud událostí stejnoměrně plynul, odnášel s sebou všechno staré a vyplavoval na své břehy nové. A tak se přehnaly roky, během nichž stíhala jedna událost druhou jako v hučícím víru.

Zdálo se, jako by si Věčný přál ukázat lidem, co je to bída, aby se ve strastech naučili toužebně vztahovat ruce k nebesům.

I posvátný veletok snad úplně zapomněl, že přispíval k plodnosti přilehlého území a byl tak pro obyvatele požehnáním. Nezadržitelně vystupoval z břehů a zaplavoval pole i osady, takže po opadnutí vod za sebou zanechával místo kvetoucího života jen smrt a zkázu.

Zemi pokrývalo bahno. Povalovali se v něm odporní gaviálové a vydávali se až daleko k lidským příbytkům. Toužebně vyprošené deště se nedostavily. Řeky a strouhy vyschly, tisíce čerpadel se zastavilo, úroda předčasně zaschla a na lidi i zvířata drtivě dolehl strašný hlad.

Zemí táhlo velké umírání. V jeho šlépějích šel mor, neúprosně kosil své oběti a hrůzostrašně rozmnožoval řady mrtvých.

Zmučení lidé zoufale vykřikli, ale jen nepatrná část jich vztáhla v prosbě ruce k nebesům. Mnoho, velmi mnoho bylo těch, kdo sténali a naříkali v tupém zoufalství, ale nehledali nikde záchranu.

Jejich víra je přece učila, že to, co má přijít, se nedá změnit. Je nutné to přijmout a pouze smrt může přinést spásu. V nirváně najdou ubohé duše konečně klid.

Ostatní svírali ruce v pěst a učili se proklínat. Klnuli lidem, kteří nepomýšleli na záchranu, vyhrožovali pomstou silám, jež se neúprosně ubíraly předepsanou drahou! Jak si tuto pomstu představovali, sami nevěděli. Ale kletby ulehčily jejich myslím a dovolovaly jim věřit, že ještě něčím jsou.

Mezi rozervanými, uštvanými lidmi procházeli bráhmani, bezmocní a malomyslní, a snažili se jim alespoň poskytnout útěchu. Poukazovali na Brahmu, který se nebude hněvat věčně. Jednou jim opět zasvitne slunce jeho milosti. Kdo vytrvá až do té doby, tomu se pak dostane dvojnásob pomoci. Čím více si uvědomovali, že nemohou ničím přispět ke zmírnění bídy a utrpení, tím horlivěji odkazovali na pozdější dobu. Byli úžasně vynalézaví v líčení budoucích zlatých časů, které se opět vrátí.

Jak by se měly splnit jejich řeči, znějící spíš jako předpovědi, s tím si nelámali hlavu. Pravděpodobně mysleli na to, co říkali, právě tak málo jako proklínající lidé na své kletby. Záleželo jim pouze na tom, aby svými slovy přehlušili skutečnost.

Gautama a jeho lidé mlčky přihlíželi událostem, ve kterých zřetelně poznávali ruku Pána. Chránili se vhánět malomyslné lidi planou útěchou na nesprávné cesty. Věčný chce národ vyburcovat! Proto nesmějí zpívat lidu ukolébavky.

Jednou se musí konečně projevit, co si lidé sami přivolali svým jednáním. Jestliže z toto však má vzejít požehnání, musí se to projevit správným způsobem. Stovky lidí se snad nestaly obětí slepé ničitelské vášně, ale zahynuly proto, že v pravou chvíli nechtěly slyšet varovný hlas.

Služebníci Věčného neodmítali zoufalé lidi, když se přišli ptát; odpovídali jim, jak nejlépe dovedli. Tam, kde probouzející se duše přijala podanou ruku, ji uchopili a vytáhli ze zkázy a zániku.

Bratři a sestry neúnavně pomáhali bližním a sloužili tak svému Pánovi. Gautama se nadlidsky obětoval. Vždy se vyskytoval tam, kde bylo nejhůř. Jeho pomocníci ho vodili do nejohroženějších končin.

Jakmile se někde objevil, zmučení lidé si oddechli. Lidé, kteří neuměli nic jiného než proklínat, svěsili zaťaté pěsti a hleděli na toho, kdo se nad nimi tyčil jako záchranná skála. Mnohý z nich poznal správnou cestu a nechal se vést.

Gautama často říkal bratřím, že je mnohem snadnější zachránit člověka, který se ze zoufalství rouhá, než toho, kdo propadl tupé beznaději. Přes sebelaskavější péči se podaří zachránit jen velmi málo takových lidí, protože sami nechtějí.

Zatímco některá knížectví a říše vyvázly bez větší škody, v jiných strašně řádila smrt a zkáza. Kraje na jihu země zůstaly ušetřené nejhoršího. Řeka Krišna rozdávala stejnoměrně své vody, takže velké sucho nenatropilo tolik škod jako jinde.

Také ze spojených říší Suddhódany a Kháta došla dobrá zpráva. Naproti tomu rovina Bhútanarů byla krutě postižena. Velká řeka pohltila většinu jejich obydlí, dokonce strhla i chrám. |Pole byla zpustošena, stáda dobytka zničena. Země ležela ladem, protože se nenašel nikdo, kdo by ji obdělal.

Ze severovýchodu přitáhly divoké hordy a zmocnily se území, kterým nikdo nevládl. Řádily ještě hůř než kdysi Bhútovi lidé. Vetřelci si s sebou přinesli příšerné modly, jejichž božstva si žádala krvavé oběti. A tyto oběti si opatřovali z řad okolního obyvatelstva. Měli mnohem vyšší postavy a byli daleko silnější než lidé Indu, takže je snadno přemohli.

Utrápení sousedé o tom poslali Gautamovi na horu Věčného zprávu. Gautama již o tom věděl a uvažoval, co by měl dělat. I když se mu příčilo prolévat jakýmkoliv způsobem krev, přesto poznal, že jen včasný ozbrojený zákrok může zamezit tomu, aby se nebezpečí rozšířilo po celé zemi.

Z východního kouta říše přicházelo vždy jen to, co bylo špatné. Dopustil Věčný, aby Bhútanarové, znovu a znovu propadající starým neřestem, zahynuli jen proto, aby odtud podnikali výpady do okolních zemní ještě horší lidé, skuteční ďáblové v lidské podobě?

Zjednat pomoc slovy nebylo možné. Den za dnem, noc za nocí se modlil a prosil, aby mu bylo pomoženo ujasnit si celou záležitost. A dříve, než si ji ujasnil, zalehl k němu z tohoto kraje výkřik o pomoc.

Zdálo se, jako by roztrhl poslední závoje zahalující jasné poznání. V té chvíli Gautama poznal východisko z nouze.

Postižení lidé se musí sami vzchopit. S důvěrou v pomoc shůry se musí mužně a pevně postavit proti temnému nepříteli. Suddhódana, který vedl do pole tolik vycvičených válečníků, bude jejich vojevůdcem.

Gautama odjel k postiženým, aby je svými slovy povzbudil. Ukázal jim, že i tuto strast použil Věčný k tomu, aby se lid probudil a stal se silným.

„Sami musíte bojovat za sebe, pak bude Pán světů stát při vás,“ domlouval sklíčeným mužům.

To pomohlo, vzchopili se.

Gautama vyslal posly do Kapilavastu a Káthmándú. Věděl, že zde nemusí být osobně přítomen, aby knížata věděla, co mají dělat. Také se nemýlil. Ještě dřív, než z hor dorazilo vojsko, se vrátil ke své klidné práci.

Bída, která postihla zemi, přispěla k tomu, že mnoho lidí změnilo své názory. Slabé bylo nutno posilovat, kolísající opět zachytit. Často se stalo, že bratři přišli nezávisle na sobě s návrhem položit mosty mezi víru ve Věčného a nauku bráhmanů.

Gautama nemohl jejich požadavek pochopit. Stále znovu poukazoval na to, že bráhmani nepotřebují nic jiného než otevřít oči, a pak snadno uvidí, že zůstali stát v polovině cesty.

Zde není nutné zřizovat most. Bráhmani pouze musí jít dál, od božstev k Bohu. Bylo to úplně prosté a samozřejmé.

Že se bráhmani ve své nauce zamotali do přediva lidských myšlenek a že teď nemohou poznat prostou víru ve Věčného, protože ji ani nechtějí poznat, Gautama chápal. Ale že bratři, kteří poznali pravdu, pokládají takový most za nutný, to přesahovalo jeho chápání.

Neodmítal je, když přicházeli s těmito návrhy. Trpělivě je vyslechl a snažil se jim ukázat, že uvažují nesprávně. Byli však toho názoru, že vytvořit tento most je nutné, protože si to přeje mnoho z nich. Gautama nechápavě kroutil hlavou.

„I kdybychom skutečně mohli a chtěli postavit takový most, jaký užitek si od toho slibujete?“

„Žili bychom bratrsky s Brahmovými stoupenci a všechny kmeny by byly jednotné v obraně proti různým naukám, které takzvaní mudrci, například Džina, zavádějí v zemi.“

„Cožpak nežijete s ostatními v bratrské shodě?“ podivil se Gautama. „Vždyť je zakázáno vyvolávat spory o víru!“

Museli přiznat, že svornost není nikde narušená, ale přesto považují za výhodnější jít s bráhmany společnou cestou.

Gautama už neříkal nic, ale se svými myšlenkami se obrátil v modlitbě k Věčnému. Věděl, že kvůli čistotě víry musí zůstat pevný a neochvějný. Jak má ale přesvědčit ostatní?

Za několik dní rozeslal po celé zemi posly se vzkazem, aby se všichni bratři a sestry, kteří si přejí sbratření s bráhmany a jejich naukou, dostavili v určitý den na horu Věčného. Ať přijdou jen oni, ostatní mají pracovat dál.

Obával se, že způsob, jakým výzvu formuloval, příliš zřetelně vyjadřuje jeho vlastní myšlenky, a že mnoho kolísajících proto nepřijde. Ale skutečnost byla jiná. Bratři přicházeli v zástupech, potěšení, že se leckterému z nich naskytla příležitost dostat se na horu Věčného. Sestry mezi nimi nebyly. Nepřipojila se k nim ani jediná.

Gautama dal nedaleko kláštera sester připravit velké prostranství k přijetí bratří, kteří se dostavili. Do chrámové síně by se všichni nevešli.

Kromě toho se mu příčilo projednávat něco takového v chrámu Věčného. Gautama, jindy tak klidný, se namáhal ze všech sil, aby ho nepřemohlo pobouření, a stále znovu prosil o duševní rovnováhu a klid.

Konečně nastal okamžik, kdy měl promluvit k bratrům. Stáli v půlkruhu kolem něho.

Zkoumavě klouzal pohledem po přítomných mužích a měl radost, když mezi nimi nenašel bratry, které vždy považoval za nejlepší. Není proto se svými názory tak osamocený, jak si myslel.

Nejdřív hlasitou procítěnou modlitbou vyprosil požehnání Pána všech světů pro všechny zúčastněné a pak se pomalu rozhovořil. Několika slovy vyjádřil přání přítomných: vytvořit most mezi bráhmanskou naukou a učením o Věčném.

Potom umlkl. Musí přece poznat, jak nemožné je to, co žádají! Ale marně – nepoznali to. Napjatě na něho hleděli.

Proto pokračoval. Jeho zpočátku tichý hlas sílil, až se podobal uragánu bouřícímu nad jejich hlavami. Začal tím, že líčil vodu jako obdivuhodný nápoj určený k osvěžení žíznících. I mléko je posilou mnoha lidí. Jestliže ale mléko smícháme s vodou, přestane být voda osvěžujícím nápojem a mléko ztratí svou sílu, kterou poskytuje slabým.

„Tomu rozumíte. Proč ale nechcete pochopit, že by bylo neodpustitelnou chybou, kdyby se drahocenný tryskající pramen vědění o Věčném smíchal s naukou, která sama o sobě není nesprávná, ale zůstala vězet v začátcích?

Není myslitelný most mezi bráhmany a námi! Oni musí učinit krok k poznání Pána všech světů! A k tomu jim nabízíme pomocnou ruku. Ale vycházet jim vstříc nesmíme, protože sami bychom tím šli zpět.“

Na chvíli se odmlčel a zkoumavě se rozhlédl po shromážděných mužích, aby podle záblesků v jednotlivých obličejích poznal, jestli přece jeho slova zapůsobila. Byl ale zklamaný a pokračoval:

„Představte si hluboký příkop. Po nesmírné námaze jsme se dostali na druhou stranu a stojíme vedle něho na bezpečné, pevné zemi. Na druhé straně se plahočí bráhmani a nemají odvahu učinit rozhodující krok, který by jim pomohl dostat se na druhou stranu.

Vztahujeme ruce, abychom jim pomohli, ale oni se jich nechtějí chopit. Máme snad sestoupit k nim do příkopu, do něhož možná ze své strany seskočili, jen proto, abychom byli s nimi pohromadě? Jak bychom jim tím mohli pomoci? Vždyť bychom si tím jen uškodili!

Věřím, drazí přátelé, že jste mi teď porozuměli. Cítím, že padají hradby, jimiž jste se obehnali. Poděkujte společně se mnou Věčnému, že nám projevil svou milost tím, že se nám dal poznat. Tato milost nás však také zavazuje. Ani na jediný krok nesmíme uhnout z cesty, která k němu vede. Nesmíme udělat ani jedinou okliku!“

Když skončil, poslal všechny do zahrad, aby přemýšleli o jeho proslovu, ale neměli o něm mezi sebou mluvit. Až je opět zavolá, ať ti, kdo budou mít ještě nějaké pochybnosti, je bez obav vysloví.

Nedoufal, že nikdo nebude mít námitky. A skutečně, někteří mladší i starší bratři žádali o slyšení.

Jeden z nich si přál vědět, proč se upustilo od bráhmanské nauky, a přesto se ještě lidem vykládá o Šivovi, Višnuovi a jiných. Řada bratrů s jeho námitkou souhlasila. Gautama se znovu ocitl před hádankou.

„Milí přátelé,“ oslovil je a nutil se ke klidu. „Řekl jsem vám přece, že bráhmanská nauka taková, jaká byla za začátku, byla správná. Ustrnula ale ve svém vývoji jako poupě, které se nerozvilo. Jestliže ovšem byla správná, proč bychom ji neměli používat k tomu, abychom byli lidem srozumitelnější? Sami víte, že Višnu, Šiva i ostatní bohové skutečně existují. Nejsou to však ve skutečnosti bohové, ale služebníci Věčného!“

„Není nutné, abychom sestupovali do příkopu k bráhmanům,“ namítl jiný. „Musíme jim jenom podat prkno, po kterém by mohli přejít k nám.“

„A jak si představuješ toto prkno?“ zeptal se Gautama laskavě.

„To nevím. Když jim budeme chtít poskytnout takovou pomoc, jistě najdeme vhodný způsob.“

„To je jen plané povídání!“ zvolal jeden z bratrů popuzeně. „Teď chápu, jak to Gautama míní. Nesmíme se uchýlit ani o krok od našeho učení. Pokud je chtějí mít také ostatní, musí to být oni, kdo za ním vykročí. Nemůžeme přes příkop položit prkno, protože takové prkno neexistuje.“

Další bratr navrhl, aby získávali bráhmany slibem, že když budou věřit ve Věčného, mohou zůstat i nadále kněžími. Tento návrh sklidil po zásluze odsouzení.

Za několik hodin mohl Gautama bratry propustit a byl si jistý, že teď mají shodné názory a že zanechali všech podivných myšlenek.

Tento den ho úplně vyčerpal, i když jinak nevěděl, co je únava. Pomalu zamířil nahoru k mužskému klášteru. Navštívil malou celu umístěnou trochu stranou.

U okna, ozářený posledními paprsky zapadajícího slunce, seděl stařičký muž. Když spatřil návštěvníka a poznal v něm Gautamu, radostně k němu obrátil vrásčitý obličej.

Z očí mu zářily dětská radost a štěstí. Oči si zachovaly svou mladost a mladá byla i duše, o níž svědčily.

„Maggalano, otče, jdu si k tobě odpočinout. Jsem tolik, tolik unavený,“ pozdravil Gautama starce.

Přistoupil k němu a posadil se na kožešinu u jeho nohou. Bylo to jeho obvyklé místo. Kmet zlehka pohladil čelo mladého muže, který k němu obrátil pohled.

„Vidím, Gautamo, že jsi unavený a že tě dnešní den neuspokojil. Nemohl jsi snad ty bláhové muže přesvědčit?“

„Ale ano, otče, nakonec přece jen pochopili, oč se jedná. To, že vůbec mohli přijít s takovými návrhy, ale ukazuje, že už neví, jaký poklad mají. Proto jsem smutný. Místo, aby se vědění o Věčném stále víc prohlubovalo – jak málo o něm vlastně víme –, chtějí je smísit s lidskými myšlenkami a tím je zkazit.

Když konečně pochopili, jak nesprávné bylo, co měli v úmyslu, nepřestanou, dokud nepřijdou na něco jiného, možná ještě pošetilejšího.

Opět proti tomu vystoupím, ale jak dlouho tady ještě budu, abych mohl jejich názory uvádět na pravou míru? Má se po mé smrti učení rozpadnout, jako by pocházelo jen od lidí?“

„Gautamo, nepoznávám tě. Tvá malomyslnost je nesprávná,“ pokáral ho mírně Maggalana. „Od koho máme své učení? Kdo se zjevil Siddhártovi? Proč to Věčný učinil? Přece ne proto, aby byla jeho pravda dána lidem jen na krátkou dobu. Synu, věř, že až budeš jednou odvolán, se jiné ruce chopí vláken, která jsi musel odložit. Je to záležitost Pána všech světů, na to nezapomeň!“

„Máš pravdu, otče. Stydím se za svou malomyslnost. Není správné ani to, že mě lidé unavili.“

V komůrce se zešeřilo, ale oběma mužům, kteří v ní seděli spolu, to bylo milé. Během let se mezi nimi vyvinula hluboká důvěra a oba blažila.

Gautama si zvykl hovořit s Maggalanou o věcech, které ho velmi zaměstnávaly. Stařec mu nikdy nevnucoval své rady. Zdálo se, jako by Gautama nacházel v jeho duši ozvěnu a díky ní si všechno rychleji ujasňoval.

Dnes poprvé před ním odhalil smutek nad lidmi, který se jej v hodinách klidu často zmocňoval.

Teď klidně rozmlouvali o něčem jiném. Maggalana se zmínil o tom, co za den napsal, a Gautama se ho vyptával na začátky života na hoře. Stařec o tom velmi rád vyprávěl a Gautama se z toho vždy něco naučil.

„Brzy budu muset opět odcestovat,“ prohodil náhle. „Možná se připojím k bratrům, kteří se vrací do Magadhy. Maggalano, netoužíš zase spatřit svůj domov?“

„Můj domov je zde, ne jinde, Gautamo,“ odpověděl stařec. „Ale mé dny jsou sečteny. Snaž se, abys nebyl dlouho pryč, protože bych si přál, abys byl při mně, až se budu loučit se světem.“

„Až bude tvá duše připravená opustit pozemskou schránku, dají mi o tom naši bytostní přátelé vědět,“ ujistil ho Gautama. Pak se rozloučili.

ZA NĚKOLIK dní odjížděl Gautama spolu s posledními hosty z hory. Čekal ještě na zprávu z východních oblastí. I když boje ještě úplně neskončily, přesto se Suddhódanovi a jeho spojencům podařilo zahnat vetřelce za hranice říše.

Pronásledovat je i tam jim znemožnila neschůdnost pohoří a neznalost země. Suddhódana navrhl, aby mezi horami postavili opevněnou zeď, která by bránila nepřátelům vpadnout do země.

Gautama s jeho návrhem souhlasil. Všechny tyto starosti mohl klidně svěřit do rukou krále Suddhódany. Bratr mu naprosto rozuměl a vždy se snažil jednat ve smyslu zákonů Věčného.

Jestlipak pochopil, jakou oběť musel přinést on sám? Je opravdu šťastný? Gautama se na to nikdy neodvážil zavést řeč. Zprávy o rodinném životě jeho drahých k němu nepronikaly.

Ještě stále byl přesvědčen, že tehdy nemohl jednat jinak, a když si někdy vzpomněl na Janandu, snažil se vidět v ní káthmándskou královnu.

Cestovali už dlouho a jejich skupinka se den po dni zmenšovala. Bratři ji postupně opouštěli podle toho, jak jejich cesta odbočovala, až nakonec zůstal Gautama sám se dvěma velmi mladými bratry z Magadhy.

Měli k němu tak velkou úctu, že se neodvažovali ani mluvit. Gautama si toho ale nevšiml, protože se plně pohroužil do vlastních myšlenek. Nepozoroval ani, že se na obloze shlukují hrozivé mraky. Marně ho varovali jeho maličcí přátelé – neslyšel je.

Náhle propukla strašná bouře, Na další jízdu nebylo ani pomyšlení. Gautama se obrátil na bratry, jestli neví o nějaké osadě nablízku.

„Široko daleko není žádná,“ ozval se jeden z nich nesměle. „Ale tamhle za kopcem stojí velký bráhmanský klášter. Tam bychom mohli brzy dorazit. Ty ale asi nebudeš chtít požádat bráhmany, aby nás přijali.“

„Proč ne?“ podivil se Gautama. „Jistě nás neodmítnou.“

Tryskem se rozjeli naznačeným směrem a zanedlouho se ocitli před branami výstavného kláštera. Gautama ještě nikdy do podobného nevstoupil, a proto s napětím očekával, co tam najde.

Ve tmě, chvílemi ji rozjasnily jen blesky, si bráhman, který se jich ujal, nevšiml jejich šatů. Promočené muže vlídně přijal a nabídl jim suchý oděv.

Proto když se později objevili u jídla ve vypůjčeném prostém oblečení, je obyvatelé kláštera považovali za obyčejné cestující.

Bouřka sice přešla, ale déšť se ještě řinul tak vydatně, že na další jízdu nebylo pomyšlení dřív než příští den.

Nikdo se nezajímal o to, jak se jmenují. Chovali se k nim přívětivě a měli radost, když se zúčastnili modlitby k Šivovi. Po jídle, které se skládalo z rýže a ovoce, zůstali klášterní bratři ve velkém sále a vyzvali hosty, aby se v něm rovněž zdrželi.

Pomalu se rozpředl hovor, ze začátku se ale točil jen kolem nejvážnějších událostí. Gautama se zajímal o následky pohrom minulých let a dověděl se, že i tady v Magadze byly snesitelné.

„To je tím,“ pronesl moudře jeden bráhman, „že jsme v naší zemi většinou zůstali věrní staré víře. Bohové nás za naši věrnost viditelně odměnili.“

„Ale v okolí Utakamandu nezaznamenali žádné škody,“ namítl Gautama, „a přece tam všichni lidé věří kromě bohů ještě v Pána všech světů.“

„Kdo ti řekl, že stoupenci nové víry zůstali věrní našim bohům?“ zasáhl do rozmluvy jiný starý bráhman. „Je přece jen jedna možnost. Buď věří v bohy jako my a naši otcové před námi, nebo vzývají nového Boha a starými opovrhují.“

„Proč by měli opovrhovat starými?“ namítl Gautama, jehož rozhovor těšil. „Všichni v ně přece věřili. Jestliže teď našli toho, který je nad nimi, pak postoupili o krok výš a vy z toho můžete mít jen radost.“

Bráhmani se udiveně podívali na Gautamu.

„Jsi snad také jeden z těch, kdo udělali tento krok?“ chtěli vědět.

Gautama přisvědčil. Nedůvěřivě si ho prohlíželi. Slyšeli, že stoupence nového učení lze snadno poznat podle číhavých rysů v obličeji a podle jejich domýšlivosti. U svého hosta nic takového nezjistili, ba naopak, čím déle ho pozorovali, tím víc se jim líbil.

„Zdá se, že jsi poctivý. Vyprávěj nám o svém učení,“ požádali ho.

Nikdo neuměl vyprávět lépe než Gautama. Připadalo jim, jako by kolem nich vlály zlaté závoje zahalující posvátná dění a jako by vypravěč jeden po druhém odhrnoval.

Vykládal jim o jejich bozích tak jako zatím nikdo. Zevšedněli jim a nyní se před nimi objevovali v pravém světle.

Gautama líčil jejich působení a úkol, který jim svěřil Pán všech světů. Zmínil se i o malých služebnících, kteří vykonávají rozkazy Věčného. Před duchovním zrakem posluchačů vyrůstal ucelený obraz stvoření se všemi podrobnostmi.

Setmělo se už a ani si toho nevšimli. Sloužící bratři přinesli lampičky a pokrm. Gautama musel vyprávění přerušit a v té chvíli jeden z bráhmanů vyslovil, co všichni cítili:

„Cizinče, ať jsi kdokoliv, jsi požehnán mezi tisíci! V našich srdcích jsi vystavěl nádherný chrám. Zůstaň s námi, dokud do tohoto chrámu neumístíš obraz toho, pro něhož byl vybudován.“

Gautama si nepřál nic jiného a ochotně souhlasil. Oba své průvodce, které uchvátila velikost toho, co právě směli prožít, poslal domů, protože nechtěl příliš využívat pohostinství bráhmanů.

Den co den vyprávěl o Pánovi všech světů a rozněcoval v srdcích těchto otevřených lidí touhu stát se rovněž jeho služebníky. Směli vyslovit všechny své námitky a otázky a dostali na ně uspokojivou odpověď.

Jednou si přáli vědět, co mají dělat, aby našli cestu k nové víře. Gautama je ujistil, že když jsou přesvědčeni o neviditelném, věčném Bohu, cestu k ní již našli.

„Není nutné zříci se staré nauky?“ zajímalo jednoho bráhmana.

„Ne, samozřejmě že ne, protože vy jste si uchovali starou nauku čistou, bez lidských myšlenek a dodatků. Tak si můžete ponechat, co máte, a k tomu přijměte to, co vám bylo darováno jako nové.“

„Jak máme dokázat, že se chceme stát služebníky Věčného?“

„Úplně prostě – svým životem! Věřte v něho, zvěstujte ho a držte se jeho cest. Požádám bratry v Magadze, aby vás čas od času navštívili a promluvili si s vámi. Možná, že někdo z vás přijde také někdy na horu Věčného. Pak bude stačit, když se připojíte k bratřím.“

Konečně se odvážili vyslovit to, čím se už dlouho zabývali:

„Mistře, jak ti máme říkat?“

Gautama jim docela prostě sdělil své jméno, neznali je. Bylo mu to milejší, než kdyby mu teď kvůli tomuto jménu začali prokazovat zvláštní úctu. Zdržel se u nich ještě několik dní a pak jel dál.

Kéž by s ním mohli jeho prožití sdílet bratři, kteří chtěli stavět mosty! Jak snadné bylo přimět tyto bráhmany k poslednímu kroku. Jakmile dospěli k poznání, udělali jej sami, bez jakéhokoliv přemlouvání. Tak to musí být! Tito bráhmanští bratři se o tom budou zmiňovat dál mezi svými souvěrci. Začátek byl učiněn.

Ve škole v Magadze, která patřila k nejvýznamnějším v celé zemi, Gautamu radostně přijali. Mladí bratři vyprávěli už před časem ostatním o debatě na hoře.

Všichni si nyní přáli slyšet, čeho Gautama u bráhmanů dosáhl. Jeho úspěch byl nezvratným důkazem správnosti jeho myšlení a současně vzorem a vodítkem.

Ani tady se mistr dlouho nezdržel. Táhlo ho to do Utakamandu, do jediné školy, která na shromáždění nevyslala ani jednoho bratra. Ráhula měl na bratry velký vliv a jeho názory se vždy shodovaly s Gautamovými. Nikdy nebylo nutné, aby ti dva o něčem jednali, i když spolu jinak rádi rozmlouvali.

Gautama mířil hluboce zamyšlený do Utakamandu. Doprovod odmítl. Vzpomínal na Siddhártu, který tudy často projížděl, a vyvstala v něm i vzpomínka na mangový strom, pod nímž měl jeho děd tak velká zjevení.

Probudilo se v něm vroucí přání, aby i on byl uznán, že je hoden stejné milosti. Aniž si to sám uvědomoval, přání se změnilo v modlitbu a ta nesená nejčistším cítěním vystoupila vzhůru.

V zamyšlení zapomněl dávat pozor na cestu, a když se snesla noc, nevěděl, kde se ocitl. Naštěstí byla obloha plná hvězd a nemusel se obávat nepohody.

Hady i jiná nebezpečná zvířata udrží bytostní v patřičné vzdálenosti, takže ani nemusí zapalovat oheň. Potravy pro koně zde bylo dost a dost a jemu nevadí, když nebude jíst.

Rozhodl se, že místo aby jel dál a možná ještě zabloudil, přenocuje raději tady, poblíž malého potůčku.

Unavený sesedl z koně a natáhl se do měkké trávy. Jak jsou hvězdy velké a jak se třpytí! Jsou to zázračná díla stvoření – jako ostatně všechno. Díval se na ně a jeho obdiv vzrůstal.

Najednou se mu zdálo, že se hvězdy k němu blíží, a zároveň cítil lehkost, jako by se uvolnil z těla. Zpozoroval, že se k němu hvězdy nepřibližují, ale že on sám jim letí vstříc. Jak daleko je už asi od země?

Zvědavě pohlédl dolů a viděl, že jeho tělo leží v trávě a spí. Uvědomil si, že se jeho duše směla vydat na cestu, a naplnila ho velká radost.

Kam letí jeho duše, nedokázal sledovat. Cítil, že vklouzl do světa tónů a světla, jehož jednotlivé části nemohl postřehnout.

Obklopovala ho čarovná krása, pak ale lahodné tóny utichly, barevné paprsky pohasly a přestal se vznášet.

Ocitl se na jakési louce, na které místy stály stromy. Všechno vypadalo neskutečně, a přesto mohl kráčet po zemi, tak tiše a lehce, jako by už neměl tíži. Nikde nebylo vidět zvíře ani člověka či duchovní bytost. Všechno bylo mrtvé a tiché. Kam se to jen dostal?

Jeho zrak si pomalu zvykal na okolí. Vtom asi uprostřed velké roviny zahlédl roubenou studnu. Zamířil k ní.

Spatřil i člověka naklánějícího se přes její roubení. Nejspíš se díval do hloubky. Pak muž ustoupil, vzdálil se na několik kroků od studny, ale – jakoby mocí přitahován – opět se k ní vrátil.

Gautama došel až k němu: byl to Siddhárta!

Co tam asi vidí? Gautamova duše ho chtěla oslovit, ale nemohla. Siddhárta si jí ani nevšiml. Byl plně zaujat díváním. Potom se odtrhl od pohledu dolů a kousek poodešel. Tento okamžik využil Gautama a naklonil se přes roubení studny.

Byla hluboká, velmi hluboká. Dole však nebyla voda, ale krajina oživená lidmi. Byla to hora Věčného. Právě když ji Gautama poznal, přistoupil Siddhárta znovu ke studni, odstrčil dívající se duši nevědomým pohybem ruky a naklonil se dolů.

Gautama byl hluboce rozechvěný. Pak znovu slyšel tóny, vnímal barvy, paprsky a krásu a cítil teplo. Najednou ležel v trávě u potůčku. Jeho kůň se ho dotýkal chřípím.

Co mělo znamenat toto prožití? Mělo mu cosi říci, tím si byl jistý. Proč se Siddhárta pořád dívá tou hlubokou šachtou dolů? Děje se snad na hoře něco zvláštního? Hrozí jí nebezpečí?

Guatama zneklidněl a naléhavě prosil svého duchovního vůdce, aby přišel a pomohl mu. V té chvíli vycítil jeho blízkost a vnímal jeho hlas:

„Siddhárta lpí celou duší na národu a zemi! Sloužil sice Věčnému, ale jen ve svém národě. Je dosud pevně spjat s kouskem země, na kterém žil, a jeho duše se od něho nemůže uvolnit.

Uplyne ještě hodně času, než díky poznání a potom i chtění získá tolik síly, aby pokračoval ve vzestupu, který teprve teď zahájil. Bude moci stoupat vzhůru teprve tehdy, až se sám vyprostí ze všech pout a řetězů, takže od něho odpadnou.

Ty, Gautamo, jsi to směl vidět!“

Hlas umlkl. Gautama usnul hlubokým, osvěžujícím spánkem. Když se probudil, vzpomněl si na to, co viděl, i na slova svého duchovního vůdce.

Teď pochopil. Proč právě jemu to bylo ukázáno: i on se začal v myšlenkách zabývat osudem svého národa a zmocňovala se ho malomyslnost při pomyšlení, že jej jednou bude muset opustit.

Má snad upadnout do stejných chyb jako Siddhárta? Hrůzou ho zamrazilo. Jen to ne!

„Ó Věčný, děkuji ti! Ode dneška ti chci sloužit lépe!“

Osvěžil se koupelí v chladné říčce a pokračoval v jízdě. Brzy našel správnou cestu a ještě před večerem dorazil do Utakamandu.

Utakamand se zvětšil díky výstavbě nových budov. Kromě škol a klášterů zde byly dílny, kde se vytvářely umělecké předměty.

Ženy sbíraly v rozsáhlých morušových hájích hedvábné zámotky a věnovaly se předení a tkaní. Hedvábné látky pak zvláštním způsobem barvily.

„Co děláte s tolika látkami, Ráhulo?“ vyzvídal Gautama.

„Hedvábné látky, které sami nepotřebujeme, dopravujeme do měst na pobřeží, kam často připlouvají na lodích kupci. Ti za látky platí vzácnými věcmi. Touto směnou získáváme slonovinu a z ní vyřezáváme poháry a mísy, vázy i ozdobné jehlice. Musíš se na naše vyřezávané práce podívat, Gautamo.“

Ráhula zavedl hosta do prostorných sálů, kde horlivě pracovali mladí lidé. Pod jejich dovednými prsty vznikala mistrovská díla řezbářského umění. Později, jak Ráhula vysvětloval, je cizí kupci rovněž odvezou na lodích a oni za ně dostanou výměnou zase jiné věci.

„Proč to děláš, Ráhulo?“ zajímalo Gautamu. „Do této doby byly naše školy studnicemi, ze kterých bylo možné čerpat vědění o Věčném. Teď mi připadá, že se z nich staly dílny a tržiště.“

Gautama to nevyslovil tak, jako by to neschvaloval, ale jeho poznámka prozrazovala, že celé záležitosti vůbec nerozumí.

Ráhula se usmál.

„Naše školy se stále ještě mohou přirovnávat k jasným zřídlům vědění. Máme ale příliš mnoho žáků. Jak je máme uživit? A kromě toho si snadno zvykají na zahálku a propadají snění, ke kterému náš národ tak jako tak tíhne.

Jednou v noci mi byla ukázána tato cesta. Teď musí pracovat všichni žáci, jak muži, tak i ženy, aby si vydělali na živobytí. Některé denní hodiny jsou určeny k poučení, jiné k prohloubení.

Všechno je přesně uspořádáno a věřím, že při tom nikdo nepřijde zkrátka. Když nás mladí lidé po čase opouštějí, odnášejí si kromě toho nejlepšího, co zde mohli získat, to je vědění o Věčném, i to, čemu se tady naučili a co jim může poskytnout v životě obživu. Nejdovednější zůstávají v dílnách jako učitelé a jsou u nás rádi.“

To se Gautamovi líbilo, zejména když se po několika návštěvách škol přesvědčil, že nejen učitelé, ale i žáci jsou na vysoké duchovní úrovni.

„Ráhulo, jak je to s péčí o nemocné a o lidi, kteří potřebují pomoc? Té jste se už nadobro vzdali?“ zjišťoval jednoho dne.

„Ne, žlutí bratři se jí věnují jako dřív,“ dověděl se, „ale co dostanou za své služby, stačí právě tak jen pro klášter. Proto si musíme pomáhat sami.“

Ráhula mohl svému hostu ukázat ještě něco. Zavedl ho do dílny, kde se z drahých kovů odlévaly misky. Měly různou velikost a svým tvarem připomínaly květ lotosu. Do jednotlivých lístků pak mladí lidé vyrývali ostrými nástroji jemné žilky a dosáhli tak nádherné hry světla a stínů.

Gautama vzal jedno z těchto malých uměleckých děl do ruky a zkoumavě si je prohlížel.

„To je neobyčejně krásná miska,“ vydechl obdivně. „Je téměř škoda ji prodat. Co s ní uděláte?“

„Chceme každému chrámu Věčného darovat jednu takovou misku,“ pochlubil se Ráhula radostně. „Dlouho jsme šetřili, abychom si mohli opatřit zlato a stříbro. Zavedli jsme v měsíci ještě třetí den půstu, aby na to všichni přispívali. Někdy jsme také za svou práci dostali víc, než jsme očekávali. I tento přebytek mně naši lidé pověření prodejem odváděli. Misky budou brzy hotové a budeme je moci dát do chrámů. Den, kdy k tomu dojde, bude pro nás pro všechny velkým svátkem.“

Gautama stále zřetelněji poznával, že Utakamand je stejně jako dřív vzor pro všechny školy a kláštery. Nikde jinde nebylo vysoké duchovní vědění spojeno s činorodou prací tak prostě a samozřejmě.

„Chtěl jsem tě poprosit, Ráhulo, abys jel se mnou na horu a převzal tam opět na jeden rok vedení. Teď však nemám odvahu odvolat tě dříve, než budou misky dokončeny.“

„Půjdu s tebou rád, Gautamo,“ ujistil ho Ráhula vlídně. „Než připravíme tolik misek, uplyne víc než rok. A kromě toho je tady víc bratří, kteří mne mohou zastupovat.“

Gautama se zmínil o tom, co zažil v klášteře bráhmanů, a chtěl vědět, jestli Ráhula získal podobné zkušenosti.

„S těmi několika bráhmany, kteří se ještě vyskytují v našem kraji, žijeme v míru,“ svěřil se mu Ráhula. „Občas k nám některý z nich zavítá a zajímá se o naše učení. Vždy poznáme, jestli ho k tomu žene zvědavost nebo touha, a podle toho odpovídáme.

Někteří bráhmani poznali Pána všech světů a učí o něm. Jejich žáci pak většinou přicházejí ještě na několik měsíců nebo let k nám. Ostatní, kteří nemají odvahu postupovat dál vpřed, nás neruší.“

Potom si Ráhula vzpomněl na Siddhártovy učedníky a zeptal se, kdo z nich je ještě naživu.

„Jen dva učedníci z Magadhy,“ odpověděl Gautama. „Jsou už velmi staří. Maggalana ještě vyvíjí obdivuhodnou činnost, ale Bimbisára, ,král’, jak si znovu dává říkat, si libuje v zahálce.

Přestěhovali jsme ho do malé, nepohodlné klášterní cely, abychom ho donutili k nějaké práci, ale jednoduše si udělá venku pod širým nebem pohodlné lůžko, nebo se vyspí v některém koutě školního sálu. Duchovně je stále lenivější, zatímco Maggalana zůstal mladý a svěží.“

„Píše Maggalana ještě povídky?“

„Jen velmi zřídka, říká, že pramen vyschl. Místo toho dělá opisy vzácných rukopisů a ty pak posíláme ostatním školám. Pokoušel se také sepsat Siddhártův život, dílo ale uvázlo v začátcích.“

„A přece právě tento život by stál za to, aby jej někdo zachytil. Jak obdivuhodně byl mistr veden. Ani ty, ani já jsme ve srovnání s ním neprožili vůbec nic.“

„Chtěl bys měnit?“poznamenal Gautama, v jehož duši náhle ožila vzpomínka na noční prožití.

„Ne, to ne.“

Zdálo se, jako by Ráhula chtěl ještě něco dodat, ale po chvíli si to rozmyslel.

ZA NĚKOLIK dní se vydali v doprovodu sluhy na cestu. Ráhula zamířil směrem na západ k moři, aby ukázal Gautamovi krásu skalnatého pobřeží.

Objížděli dost vysoké pohoří. Na jeho úbočích rostly rostliny, které neznali. Když je pozorovali, připadaly jim jako malé, od kořenů se rozvětvující stromy. Na jejich štíhlých lodyhách se houpaly svěží zelené lístky srdcovitého tvaru.

Zatímco se Ráhula po prvním údivu dál o keře nezajímal, nemohl se od nich Gautama odtrhnout ani pohledem, ani v myšlenkách. Úmyslně zvolil místo odpočinku tak, aby měl pozoruhodnou rostlinku na očích.

„Maličcí ochránci rostliny, ukažte mi, jak jsou vaše chráněnky uzpůsobené,“ prosil.

Už delší dobu měl dojem, že vidí, jak se mezi zvláštními lodyhami míhají bytostní. Když je zavolal, ochotně přišli a ukázali mu, že se téměř celá lodyha skládá z vláken podobných lýku. Vlákna jsou nahnědlá a pevná. Gautama je kroutil mezi prsty a maličcí bytostní měli radost:

„Tak je to správně!“

Gautama si vzal delší vlákna, upevnil je na větev a začal z nich stáčet dlouhý provaz. Zdálo se, že je velmi pevný. Takový provaz by se jistě hodil k různým účelům. Uvažoval, jestli by se tato vlákna mohla použít také ke splétání nebo tkaní.

Ráhula se probudil a s údivem pohlédl na svého společníka, který místo aby spal, pilně pracoval.

„Podívej se, Ráhulo, na co jsem přišel!“ volal Gautama radostně. „Bytostní mi přinesli vlákna těchto keřů. Provazy z jejich vláken budou pevnější než ty, které stáčíme z bavlny. Jsou také silnější než lýko, z něhož ženy pletou rohože. Maličcí, děkuji vám!“

Když v následujících dnech objeli výběžky pohoří, objevila se před nimi úrodná rovina s rozlehlými lány rýže a prosa. Stále více se stáčeli k západu a v dálce se již leskla hladina modrého moře.

Konečně stanuli na mořském břehu a z jednoho z mnoha útesů s úžasem sledovali vlny, jak se pod nimi majestátně valí, zaplavují pobřeží a pak se opět tříští a rozstřikují se v bílou pěnu.

„Vidíš bytosti, které skotačí na vlnách?“ obrátil se Gautama na Ráhulu. Ten s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Ne, mohu je pouze vytušit. Jako dítě jsem sice vídal kolem sebe vlídné bytůstky, ale teď se mi vyhýbají. Těší mě však, že ty je můžeš vidět. Podobají se mužíčkům, kteří ti nedávno ukázali lýko?“

„Ne, jsou úplně jiné. Mají něžná, jemně nadýchnutá tělíčka, svými pohyby splývají s vlnami a jejich vlající světlé vlasy se utápějí v bílé pěně. Jemnýma rukama si pohrávají s mušlemi a rostlinami, nebo se dál od břehu honí s rybami a jinými mořskými živočichy. To jsou ženské bytosti.

Jiné bytosti s poněkud hrubšími těly, ale stále ještě průzračně jemné, ženou před sebou vlny. S radostným výskáním rozhazují ruce do výše, a když doženou některou až k útesu, vyšvihnou se co nejvýš a pak se s radostným křikem vrhnou zase do svého mokrého živlu.

Je to krásné. A čím déle se na to dívám, tím víc vidím.

Kéž bych to mohl ukázat lidem,“ pokračoval Gautama po delším zamyšlení. „Kdyby to správně pochopili, byli by spjatí se všemi částmi stvoření, takže by bylo prostě nemožné, aby žili v rozporu se zákony. Kdysi přece museli být lidé takto spjatí s přírodou. Co je zahnalo na jiné cesty?“

„Neblahé domnění, že vědí všechno lépe, Gautamo,“ pronesl Ráhula vážně. „Řekni něco lidem, a oni to okamžitě opředou svými myšlenkami. Mají zakalený zrak, takže nepoznávají to, co je prosté a přirozené. Honosí se vlastním věděním a přerušují spojení se vším, co není jako oni. Věř mi, komu se podaří zasadit lidskému rozumu smrtelnou ránu, ten vykoná dobré dílo.“

„A přece je i rozum darem Věčného,“ připomněl Gautama. „Právě tak bys mohl říci: protože oheň často způsobí neštěstí, když na něj člověk nedává pozor, je nutné jej uhasit. Ne, Ráhulo, nemáme zasadit rozumu smrtelnou ránu, musíme se naučit jej správně používat!“

V dalších dnech jezdci pozorovali, že se horstvo přibližuje stále víc k moři. Museli dávat pozor, aby včas našli průchod, jinak by nemohli pokračovat v cestě na sever. Oběma bylo zatěžko odloučit se od modrých vln moře, které se směrem na západ rozprostíralo do nekonečných dálav.

Rychle se blížili ke známým krajům a místy opět nacházeli kláštery a školy nebo osady, v jejichž středu stál malý chrám Věčného. Všude je lidé radostně vítali a naléhali na ně, aby se zdrželi delší dobu. Museli také odpovídat na mnoho dotazů.

V kraji, kterým právě projížděli, zničilo úporné sucho celou sklizeň bavlny.

Gautama navrhl lidem, aby se vydali do hor a přinesli odtamtud rostliny, které mu ukázali bytostní. Požádal Ráhulu, aby jel napřed a ujal se zatím vedení na hoře. Sám s nimi odjel do hor, aby snadněji našli rostlinu, kterou jeho bytostní pomocníci nazývali juta.

Ukázal jim, že nesmějí sbírat čerstvé výhonky, ale takové, které již zasychají. Nasbírali jich celé balíky, naložili je na soumary a vrátili se domů.

Začala horlivá práce. Podle Gautamova návodu místní lidé nejdřív připravili vlákna a potom z nich stáčeli provazy. Čím lépe se jim práce dařila, tím větší měli radost. Ženy zkoušely vlákna splétat nebo z nich tkát. Oběma způsoby vznikla pevná, hrubá tkanina, která se obře hodila na rohože a podobné věci.

„Tyto silné kusy můžeme použít i k balení zboží,“ měl nápad jeden z mužů. „Myslím, že déšť takovou látkou nepronikne.“

Vyzkoušeli to a ukázalo se, že jeho domněnka byla správná. Když do látky nepral déšť zrovna několik dní, nepropustila ani kapku vody.

Některé ženy netkaly tak hustě, takže vznikla dost řídká tkanina.

„Co s ní máme udělat?“ bědovaly.

Vedoucí nedalekého kláštera si věděla rady.

„Můžeme zkusit, jestli se taková tkanina dá upotřebit k výrobě soli,“ navrhla. „Až do současnosti jsme polévali metly mořskou vodou a sušili je na slunci. Možná budeme moci použít podobným způsobem i tuto řídkou tkaninu.“

Také její rada byla dobrá. Gautama vyprávěl lidem, kteří byli celí šťastní, takže se i vnitřně otevřeli, o malých bytostných, kteří ho naučili používat vlákna. Všichni s radostí naslouchali, jen málokdo z nich si ale uměl představit spojení mezi člověkem a pomáhajícími služebníky Věčného.

Za několik týdnů se Gautama vydal cestou, kterou před ním absolvoval už Ráhula. Nikde se nezdržoval a jel přímo na horu. Očekávala ho tam zpráva, že král Bimbisára zemřel. Jeho duše se po těžkém smrtelném zápase uvolnila z těla. Zdálo se, jako by mermomocí chtěla ještě zůstat na zemi.

Když Maggalana s Gautamou osaměl, zmínil se o tom, že Bimbisára k němu před smrtí přišel a stěžoval si na ubývání tělesných sil.

„Možná jsem neměl v posledních letech žít tak pohodlně,“ přiznal. „Na tobě vidím, jak jsi díky práci svěží, přestože jsi starší než já. Jestliže je to na onom světě takové, jak se nám to Gautama snažil vylíčit, snad se mi tam podaří napravit, co jsem tady zanedbal. Věř mi, Maggalano, že přes veškerý sklon k pohodlnosti jsem věrný sluha Pána všech světů.“

Gautama vážně pohlédl na starce.

„Poznal svou chybu, Maggalano, ale teprve tam, na druhé straně, ji pocítí v plné tíži,“ prohlásil. „Je mi líto, že jsem ho přece jen nedonutil, aby byl činný. Možná bych mu tím uspořil leccos, co teď musí podstoupit.“

„Jaký nápis bude na jeho náhrobní desce?“ zajímalo Maggalanu.

„Král Bimbisára z Magadhy,“ sdělil mu Gautama. „Tolik si zakládal na svém titulu, až nakonec zapomněl být sluhou Věčného.“

GAUTAMA se znovu vypravil na cestu. Tentokrát ho vedla na východ, odkud se podařilo zahnat vetřelce. Chtěl se podívat na postavenou zeď a kromě toho měl v úmyslu zjistit, v jakém stavu je zpustošená země.

Do Kapilavastu ani Káthmándú jet nehodlal. Jeho myšlenky se tam ale bezděčně často vracely a přilétaly k němu odtud tiché zvěsti. Suddhódana starší opustil tento svět a stejně tak král Khát, který už před delší dobou odevzdal vládu Suddhódanovi mladšímu.

V Kapilavastu vládl Ráhula. Radoval se ze zdravého syna, zatímco manželství Janandy a Suddhódany bylo zatím bez dědice. Kolem rodičů si hrálo několik roztomilých děvčátek, ale jejich přání mít syna zůstalo nesplněné.

Přinesla snad Jananda oběť nadarmo? Jak náhle se tato myšlenka vynořila v Gautamově mysli, tak rychle ji zapudil. Jen na to nemyslet! Co se stalo, stalo se a nemůže se již změnit. A stalo se to s nejčistším úmyslem.

V zemi Bhútanarů byly dosud patrné stopy těžkých bojů, které tam zuřily. Místní obyvatelé ještě neobnovili ani jediný chrám, dokonce ani pole neobdělali, přestože krajina byla úrodná. Rozsáhlé lesy padly zřejmě za oběť plamenům.

Lidé, s nimiž o tom mluvil, potvrdili, že lesy zapálili divoši, aby tak vytvořili ochranný val mezi sebou a útočícím vojskem. Právě v té době málo pršelo a stromy byly vyschlé. Zdolat oheň si vyžádalo značnou námahu.

„Ale Suddhódana mohl poručit duchům ohně,“ připomněl jeden starý muž. „Prosil je, aby nestrávili víc, než je nezbytně nutné, a oheň za několik dní skutečně uhasl.“

Duchové ohně jim poradili, aby popel nechali ležet na místě, protože po dešti se tím úrodnost půdy zdvojnásobí.

Proto také ještě ani nedobývali pařezy, aby země měla čas vsáknout posilující vláhu. Podle pokynů neviditelných s tím smějí začít teprve teď.

Znovu měl Gautama příležitost upozornit lidi na obdivuhodnou pomoc malých služebníků. I zde našel nastražené uši a duše ochotné přijímat. Vždyť tuto pomoc všichni sami prožili.

Gautama se divil, že nikde nevidí Bhútanary, a proto ho zajímalo, jestli snad všichni nepřišli o život. Dověděl se, že se Bhútanarové, kteří při živelní katastrofě vyvázli bez pohromy, přidali na stranu vetřelců a byli společně s nimi vyhnáni ze země.

Suddhódana pak říši rozdělil mezi lid těch kmenů, které se zúčastnily boje.

„A žijete spolu v míru?“ přál si vědět Gautama.

„Všichni se modlíme k Pánu světů, a proto mezi námi nevznikají nesváry.“

„A kdo vám vládne?“

„Syn sousedního knížete. Suddhódana nám ponechal na vůli, kterého vládce chceme mít. Našel tři knížecí syny. Prosili jsme o tohoto, protože víme, že je spravedlivý a dobrý.“

Tady bylo všechno v pořádku, takže Gautama mohl jet dál. Táhlo ho to do hor, a tak se podvolil své touze. I když mezi horami a věčně hučícím, stále se vlnícím mořem byl velký rozdíl, přesto měly něco společného: jak moře, tak i hory vyprávěly svým pravěčným hukotem o tvůrčí síle Pána všech světů.

„Člověk by si myslel, že vy, obři, stojíte na svém místě pevně a neochvějně!“ zvolal Gautama, s obdivem vzhlížející k ledovým vrcholkům.

„Zažily už mnoho změn a ještě mnohokrát se budou muset změnit, než země dokončí svůj běh,“ uslyšel mohutný hlas.

Mezi dvěma skalními vrcholy vykoukl zvětralý obličej. Splýval z něho dlouhý vous, jako by se do údolí valil horský vodopád. Hlava byla velká, přesto nevzbuzovala strach.

„Buď zdráv, strážce hor!“ zvolal Gautama.

„I ty, služebníku Věčného!“ zaznělo dunivé volání.

„Jste to vy, kteří pohybujete horami?“ toužil dovědět se Gautama.

„Když to náš Pán nařídí, provádíme přesuny v útrobách země. Uvolňujeme základy, na kterých hory stojí, vyhlubujeme nebo zaplňujeme mezery, stlačujeme nebo roztahujeme horniny.“

Obličej zmizel. Gautama se rozhlížel kolem sebe.

Dojel výš, než měl původně v úmyslu. Bylo nemožné, aby se ještě dnes vrátil do obydleného kraje. Nedaleko odtud ale našel prostornou jeskyni. Jezdec i zvíře v ní mohli přenocovat, protože nebylo chladno. Oba se uložili ke spánku.

Gautama přemýšlel o tom, co viděl před chvílí. Jak nesmírně velcí jsou tito služebníci Boží, a naopak jak maličké jsou bytosti, které vynášejí z nitra hor na denní světlo drahokamy!

Všechno je vzájemně přizpůsobeno a zasahuje obdivuhodně do sebe. Měl dojem, jako by kolem sebe viděl poskakovat malé skřítky, ale dříve než si je mohl prohlédnout, usnul.

V noci se probudil. Jeskyně byla osvětlená, zdroj světla se však marně snažil najít. Posadil se na svém mechovém lůžku a sledoval své okolí. Vtom k němu přistoupila něžná ženská postava v bílých šatech.

„Janando!“ zvolal a vyskočil. „Jak to, že jsi ke mně přišla?“

„Prosila jsem, abych tě směla vyhledat a promluvit si s tebou, Gautamo,“ zazněl Janandin hlas tak tichounce, jako kdyby přicházel z velké dálky.

Chtěl vědět víc, ale jemnou bílou rukou mu pokynula, aby mlčel.

„Nechtěj teď nic vědět, Gautamo. Poslouchej, co ti mám sdělit. Nemohu začít se vzestupem, dokud ti neotevřu oči a nepovím ti, v čem jsme se oba dopustili chyby. Jednali jsme sice v nejlepším úmyslu, prohřešili jsme se ale proti věčným Božím zákonům.“

„Říkáš, že nemůžeš začít se vzestupem – – – Janando, cožpak už nejsi mezi živými?“

„Ne, Gautamo. Věčný mě odvolal, protože jsem zde byla zbytečná. Ale nech mě domluvit. Bylo mi dáno jen málo času:

Oba jsme špatně pochopili to, čemu lidé říkají ,povinnost’. Povinnost je bezpodmínečné plnění Boží vůle v úkolu, který nám byl určen. Mou povinností bylo dát říši dědice a vychovat ho v úctě k Věčnému. Této povinnosti jsem nemohla dostát, protože muž, jemuž jsem měla darovat syna, se mi vyhnul.

Postoupil mě jinému. Tento muž je dobrý a miloval mne. Já jsem však nikdy nemohla zapomenout na muže, který mi byl ukázán ve snu. To jsem považovala za hřích. I když jsem byla druhému muži dobrou ženou, přesto jsem často proplakala celé noci, protože jsem si stále jasněji uvědomovala, že Věčnému se lží neslouží.

Jestliže sis myslel, že tvá povinnosti ti velí žít osaměle, měli jsme to učinit oba. Neměli jsme právo uchýlit se ke lži jen proto, abychom zachovali říši mír.

Co jsme udělali, je naším hříchem. Ale to, co jsem tady dole jen tušila, vím teď zcela jistě:

Naše oběť byla zbytečná! Myslíš, že mi byl ve snu ukázán tvůj obraz, kdybychom si nebyli určeni? Ty i já jsme měli ve vzájemném spojení dát říši dědice, který by po tvé smrti řídil pevnou rukou říši i víru. Kdo tě nahradí, až budeš odvolán z této země?“

„To trápí i mě,“ vyhrkl Gautama. „Ale myslel jsem si, že se na to nemám ptát, že Věčný rozhodne sám.“

„Gautamo, Věčný rozhodl. My jsme však chtěli být chytřejší než on. Neptali jsme se, jestli to, co jsme učinili, je jeho vůle. Tento plán ti vnukl v dobrém mínění některý krátkozraký pomocník, protože ses nedokázal oprostit od pojmu ,povinnost’, jak jsi mu rozuměl ty.

Kdybychom poslouchali Věčného, nemuseli jsme přinést oběť zřeknutí se jeden druhého. Mohl jsi být jeho služebníkem a měli jsme svým životem dokázat, že mu sloužíš správným způsobem.

Stali bychom se národu příkladem, jak má vypadat pravé manželství, které je podle vůle Věčného. Bylo snadnější zříci se všeho již předem, než přinášet denně oběť spočívající v tom, že bychom se na sebe vzájemně nevázali.

Rozumíš mi, Gautamo?“

Janandina slova zněla naléhavě.

Gautama se zmohl jen na zasténání. Před jeho duševním zrakem se roztrhl závoj, takže jeho pochybení, do něhož strhl i Janandu, se před ním objevilo v oslňujícím světle. Může mu být někdy odpuštěno?

Jananda se opět ujala slova:

„Když jsem si uvědomila, v čem jsem udělala chybu, z hloubi srdce jsem prosila Věčného za odpuštění. Prosila jsem, aby alespoň Suddhódana nemusel trpět, a má prosba byla vyslyšena. Pán světů mě odvolal a poslal mému manželovi ženu, která je hodna jeho lásky a která mu daruje dědice.

Jsem za to Věčnému vděčná! Stále zřetelněji poznávám svou vinu. Byla mi odpuštěna dříve, než jsem se z ní kála. V jiném životě mně bude dovoleno napravit, c čem jsem pochybila. Smím vystoupit o kousek výš, aby se mé poznání prohloubilo. Ale nemohu začít se vzestupem, dokud tě neprobudím.

Gautamo, poznej svou vinu a čiň pokání už teď, aby ti nebránila ve vzestupu na onom světě!

Vzdávám díky Věčnému, že jsem s tebou směla mluvit. Žij blaze.“

Tiše, tak jak přišla, Janandina postava zmizela. Gautama ležel na lůžku a plakal. Co to jen učinil! V čistém chtění se domníval, že se Janandy musí vzdát.

Bylo to nesprávné! Cožpak nás může čisté chtění zavést nesprávným směrem? Pak by už nebylo možné věřit ani sobě samému. Potom by přece všechno, co myslíme a konáme, mohlo být nesprávné. Kde je pro to nějaké měřítko?

Jak to řekla Jananda?

„Neptali jsme se, jestli to, co jsme učinili, je podle vůle Věčného.“

Ano, tak to bylo. Pustil se do toho ve slepé horlivosti a zapomněl se tázat na vůli Boží. Jindy přece všechno skládal do rukou Věčného dříve, než to začal provádět. Ale tentokrát to neudělal. Byl si svou věcí naprosto jistý, protože ho to stálo velké sebezapření. A Pán světů tuto oběť nežádal!

Jestliže se po jeho smrti nenajde nikdo, kdo by bděl nad věděním o Věčném a udržoval je čisté, pak tím bude vinen on, jedině on.

Strašné pomyšlení!

Věčný vyvolí a dá vychovat zvěstovatele Pravdy, nechá ho připravit a vést, a pak – – – tento služebník selže!

Gautamovo zoufalství se stále stupňovalo.

„Mohl jsi to vědět, musel jsi to vědět,“ ozvalo se šeptem v jeho nitru.

Proč jen ho jeho duchovní vůdce nevaroval? Protože se musel rozhodnout sám!

Tak strávil noc v mučivých výčitkách, obžalovával sám sebe a trýznila ho lítost. Ráno ležel na mechovém lůžku zničený muž. Ze všeho nejraději by se modlil:

„Ó Věčný, vezmi mne odtud. Nejsem hoden být tvým sluhou!“

Když se v něm tento cit nejasně probouzel a on hledal slova, aby jej vyjádřil modlitbou, objevila se před ním opět světlá postava. Tentokrát to byl jeho duchovní vůdce, který se mu ukazoval jen zřídka.

„Gautamo, nepřipojuj neúmyslně ke hříchu ještě i rouhání,“ napomenul ho vážně. „Jen sám Pán může rozhodnout o tom, zda jsi ještě schopen být jeho služebníkem. Vzchop se! Vzpomeň si: odepřel ti někdy svou pomoc, když jsi ho o něco prosil? Když ses do něčeho pustil, kdy ti nedopřál zdar?

Kdyby se na tebe hněval, už dávno by od tebe odvrátil svou svatou ruku. Říkal sis, jestli čisté chtění může vést také nesprávným směrem. Vidíš to sám na sobě. Dopustil ses chyby, i když jsi měl ten nejčistší úmysl. Proč? Protože sis podle svého rozumového myšlení sám stanovil pojem povinnosti.

Tento strnulý pojem u Věčného neplatí. Při všem, co děláš, se uč ptát se na vůli Boží a také ji plň! Tím splníš svou povinnost, jak nejlépe jsi schopen.

Gautamo, neprohřešuj se nesprávnou zasmušilostí! Poznej nesmírně velkou dobrotu a milost Věčného spočívající ve výstraze, kterou ti dal. Ještě máš možnost alespoň trochu napravit svou chybu tím, že budeš učit jiné lidi, aby stavěli vůli Boží před všechno ostatní. Jen tak můžeš odčinit svou vinu.

Co sis však přivolal svým jednáním, to již nelze změnit. Zemřeš bez dědice a bez nástupce. Pokus se vychovat některého z mladších bratří, který by tě mohl vystřídat, až budeš odvolán z tohoto světa.“

Duchovní vůdce zmizel. Jako omámený zůstal Gautama ještě dlouho sedět na lůžku. Příští dny by nejraději strávil ještě v jeskyni, ale pomyšlení na koně, který potřeboval potravu, ho nutilo jít dál.

Už nikdy nesmí kvůli němu někdo trpět. Do údolí sjížděl vážný, napůl zlomený muž.

Krása a velebný majestát hor k němu již nepromlouvaly. Neviděl malé pomocníky kolem sebe, neslyšel ani žádné hlasy. Jeho duše byla naplněná obžalobami proti sobě samému.

A znovu se k němu přidružil jeho duchovní vůdce. Tentokrát byla jeho slova ještě důtklivější, ještě naléhavější než předtím:

„Gautamo, musíš se vzchopit! Proto, že ses dopustil chyby, kterou sis dlouhá léta vůbec neuvědomoval, nemáš ještě právo služebníka Věčného, kterým přece jsi, ochromovat tak, aby nebyl způsobilý sloužit! Pouč se z toho, co jsi provedl, a chraň sebe i jiné před podobnými chybami. To stačí!

Když Pán všech světů vidí opravdové poznání chyb a zároveň upřímnou snahu odložit je jednou provždy, pak se už nehněvá. To ale neznamená, že by zasáhl do běhu dění, aby odvrátil následky, které jsi způsobil sobě i svému národu. To nikdy neučiní! Ale odpouští ti a dovoluje, abys mu dál sloužil. Poděkuj mu za jeho milost!“

Během dlouhé cesty Gautama stále uvažoval o těchto slovech. Náhle se přihnala bouře, takže se musel skrýt před deštěm. Sotva byla pryč, začali ptáci opět zpívat.

„Poslouchej nás,“ cvrlikaly líbezné hlásky. „Když bouře pomine, děkujeme Věčnému, že nás chránil, a zpíváme jako předtím. Jednej také tak. Služ Věčnému lépe než dosud!“

„Máte pravdu, zpěváčci,“ zvolal Gautama s vážným odhodláním. „Co tam, to tam. Až minulost zaťuká svými neúprosnými prsty na duši toho, kdo chce odčinit vinu, neunikne jí.“

Gautama měl opravdovou snahu vzchopit se, ale nevěděl, kam má zamířit. Připadal si úplně zbytečný. Nikde na něho nečekala zvláštní práce.

Seskočil z koně, aby se pomodlil. Úpěnlivě prosil Věčného, aby mu přidělil úkoly, třeba sebetěžší, jen aby se jim mohl plně věnovat. Když opět přistoupil ke koni, jeho věrný druh na něho tázavě pohlédl.

„Chtěl bys vědět, kam pojedeme, starý brachu?“ řekl a poplácal koně po hřbetě. „Ach, kdybych to sám věděl.“

„Na horu Věčného!“ zazněl energický hlas v jeho nitru. „Maggalana posílá vzkaz. Potřebuje Gautamovu láskyplnou pomoc.“

Nastala tedy doba, kdy smí věrný Maggalana opustit zemi.

Gautama se tak rychle, jak jen mohl, vrátil na horu. Tam ho nikdo nečekal. Požádal Ráhulu, aby ho dál zastupoval, jako by tady vůbec nebyl.

Ráhula ihned zpozoroval, že Gautama prožil velký vnitřní otřes, který po sobě zanechal hluboké stopy. Mudrc se úplně změnil. Jeho oči, dříve tak slunné, byly vážné a plné smutku, každý jeho pohyb vyjadřoval ještě větší klid a zdrženlivost.

Gautama co nejrychleji vyhledal Maggalanu. Našel ho na jeho obvyklém místě u okna, ale ruce, jindy tak pilné, teď odpočívaly. Stařec zamyšleně hleděl do dálky. Při Gautamově vstupu přelétl jeho zjasněnou tvář zákmit velké radosti.

„Gautamo, opravdu jsi přišel, jak jsi mi slíbil?“ volal mu v ústrety. „Myslím, že je načase, abych se připravil opustit tuto zemi. Má touha tě sem přivolala.“

„Přišel jsem rád, otče. Hned, jak jsem dostal tvůj vzkaz, jsem se vydal na cestu,“ ujistil ho Gautama. „Ty mě ale ani nebudeš potřebovat. Jako věrný sluha Věčného můžeš snadno překročit hranici, která odděluje tento svět od onoho světa.“

„Gautamo, i já věřím, že mé odloučení bude lehké. Toužím po odchodu a smrt mě neděsí. Ale s tebou jsem chtěl ještě mluvit, protože pro tebe mám vzkaz. Sedni si sem ke mně a poslouchej. Půjde to pomalu, protože jsem už starý a myšlenky mi často unikají, jako by to byly stíny.“

Gautama se posadil k nohám muže, jehož vždy považoval za vzor dokonalého člověka. Maggalana začal vyprávět:

„Před několika týdny mě začaly navštěvovat světlé bytosti z jiných sfér, jako by chtěly připravit mou duši na krásu a nádheru, která ji nahoře čeká. Tím se uvolňovala pouta, která mě ještě vázala. Nakonec zbyla už jen má láska k tobě, Gautamo.

Umím číst ve tvé duši snad ještě lépe než ty sám. Prožíval jsem s tebou tvůj vnitřní zápas, aniž bych se ti o tom zmínil. Nikdy jsi nemluvil o oběti, kterou jsi s tím nejlepším úmyslem podstoupil kvůli svému úkolu.

Synu, srdce mi krvácelo, když jsem viděl, že právě touto obětí jsi na sebe uvalil vinu.“

Starce přerušil hluboký Gautamův povzdech.

„Teď už to vím, otče. Poznal jsem své provinění a ze srdce toho lituji.“

„Gautamo, při pomyšlení na chvíli, kdy dospěješ k poznání, jsem hluboce trpěl. Pomoci jsem ti však nemohl, mohl jsem se jen obracet k nebi s novými a novými modlitbami. Starost o tebe bylo to jediné, co mě ještě drželo na zemi. Jednou jsem prosil Věčného, aby ti dovolil dospět k poznání dříve, než odejdu, podruhé jsem zase prosil, abych už směl raději odejít a být ti nablízku, až na tebe dolehne tato nejtěžší hodina tvého života.“

„Otče, pak jsem způsobil žal ještě i tobě,“ vyhrkl Gautama, Maggalana ho ale pohybem ruky přerušil.

„Starost o tebe byla mým štěstím, Gautamo. Ale poslouchej dál. Před několika dny mi překrásná světlá bytost přinesla zvěst, že sama Jananda ti směla ukázat, v čem jsi chybil. ,Těžce trpí,’ pronesla bytost, ,ale přispěje to k jeho uzrávání. Jestliže pozná svou vinu správným způsobem, bude k tobě ještě smět přijít. Pak mu řekni…’ “

Maggalana přešel do slavnostního tónu, oči mu zářily nadpozemským jasem.

„ ,Pak mu řekni, aby neklesal na duchu! Toto prožití ho osvobodí od jeho vlastního já. Čím pokornějším se stane, tím více může působit Věčný v něm a skrze něho.

Toto poslední poznání je mu souzeno!ˆ’ “

Oba mlčeli. Gautamovu duši ovanulo něco z míru, který naplňoval Maggalanu.

Potom Gautama otevřel starci celé své nitro. Potřeboval si s ním promluvit o všem, co mu leželo na srdci. Co ho trápilo, ho při tom zvolna opouštělo. Když vyprávěl o tom, jak se mu zjevila Jananda, a o jejích slovech, stále jasněji poznával nesmírně velkou milost spočívající v tom, že je směl vyslechnout.

O několik dní později Gautama se zahanbením poznal, jak – pozorováno ze Světla – asi vypadal, když Věčného neustále prosil, aby byl probuzen někdo, kdo by po něm pokračoval v zahájeném díle! Nebylo to snad tak, jako by on, zbloudilý člověk, Boha upomínal? A přece je to jeho vlastní vina, že teď nemá nástupce. Jak velkou trpělivost musí mít Pán světů se svými služebníky!

Maggalanovi se mírnou domluvou podařilo uklidnit i tyto bouřlivé city.

Pokud nebyl Gautama u starce, procházel se s Ráhulou zahradami a lesem. Museli si spolu promluvit o mnoha věcech týkajících se velkého díla.

V Utakamandu i zde na hoře žilo několik jinochů, z nichž by bylo možné vychovat příští vedoucí.

Ráhula navrhl, ať se jich Gautama ujme osobně, aby v těsném soužití s ním mohli dozrávat pro nadcházející úkoly.

Právě to se mistrovi až dosud příčilo. Teď ale nutnost vzdát se kvůli nástupci osamělosti považoval za část vyrovnání své viny. Přesto se ale zeptal svého duchovního vůdce, jestli je tato oběť správná.

Když dostal kladnou odpověď, požádal Ráhulu, aby na horu Věčného poslal tři mladíky z Utakamandu. Druhé tři, které vybral z obyvatelů hory, zavolal ihned k sobě. Přijal je na jako „učedníky“, ale měli ho doprovázet jako jeho „žáci“.

Maggalana měl z jeho rozhodnutí radost.

„To bylo to poslední, co jsem si ještě přál,“ přiznal.

Gautama chtěl vědět, proč své přání nevyslovil, ale Maggalana neříkal nic. Vůbec už málo mluvil a raději sedával v jeho společnosti mlčky. Když tak spolu tiše sedávali, někdy se k nim přidružily světlé bytosti, které mohli oba vidět. Obklopovaly je tóny a barvy z jiných sfér a povznášely je vzhůru.

Jednou Gautama zaslechl, jak Maggalana rozmlouvá s jedním ze světlých poslů. Zeptal se ho na cosi a světlý posel mu zřetelně odpověděl:

„Siddhárta to má těžké. Zatím nepoznal, v čem se dopustil chyby. Ještě nechce prohlédnout. Jeho duše žije stále zde dole, a směla by přece stoupat. Kdyby se chtěl odpoutat, nebránila by mu žádná překážka.“

„Nemohl bys mu pomoci?“ požádal Maggalana vlídně posla.

„Nemohl, Maggalano. Pomoc je připravená, ale musí o ni sám poprosit. Dříve mu ji nelze poskytnout. Až pozná svou vinu a bude zoufat sám na sebou, pak teprve zasáhneme, dříve ne!“

Tak se Gautama dověděl, že Siddhárta stále ještě stojí u bezedné studny a dívá se a dívá. Když světlé bytosti odešly, zmínil se starci o svém prožití.

„Bude asi trvat ještě hodně dlouho, než jeho duše pocítí pouta, která ji drží dole,“ podotkl Gautama. „Vyšleme za něho přímluvu!“

Opět uplynulo několik dní.

Gautama navštívil se svými žáky jinou školu, aby jim ukázal, jaké vnější změny v ní musel vedoucí školy vědomě zavést, aby to odpovídalo tamějším poměrům. Na zpáteční cestě si o tom povídali. Jeden z mladíků tvrdil, že je rozhodně jistější neodchylovat se z předepsané cesty. Pak není možné udělat chybu.

Gautama mu dokazoval, že právě tím by se naopak udělala ta největší chyba. Musíme zůstat živí a nesmíme se nechat spoutat strnulými formami.

Během rozmluvy se cestou několikrát zastavili, a proto dorazili domů o něco později. Chvíle, kdy Gautama obvykle navštěvoval Maggalanu, již dávno minula. Pospíchal do cely a našel starce úplně pohrouženého do sebe, takže jeho příchod ani nezpozoroval.

Malou místností se rozlévala překrásná záře a zaznívaly v ní neskonale lahodné tóny.

„Jaká je to nesmírná milost,“ plynulo šeptem ze starcových rtů. „Máš pro mne ve svých věčných říších opravdu úkol, vznešený Pane všech světů? Smím ti se svými chabými silami sloužit ve světlých výšinách? Pane, děkuji ti!“

Gautama si už myslel, že Maggalana není mezi živými, když vtom začal stařec znovu mluvit.

„Gautamo, synu, ať jsi kdekoliv, slyš mne. Věčný ti odpustil. Vzdej mu dík tím, že už nebudeš hloubat. Chce ti zjevit velké věci. Připrav se!“

Pak místností tichounce zaznělo: „Věčný, vznešený Pane, který jsi mě povolal ke službě, jsem připraven.“

Modlící se Gautama klečel vedle Maggalanovy pozemské schránky, od níž se odloučila jeho duše a světlé ruce ji unášely vzhůru.

Vedle Sáriputtova hrobu upravili pověření lidé jeskyňku pro tělesné pozůstatky tohoto věrného služebníka Věčného. Uložili je na místo posledního odpočinku s velkou láskou a upřímně projevovali žal nad jeho odchodem. Před zazděnou hrobku dal Gautama zasadit bílou desku se slovy:

„Slouží ve Světle.“

ZA NĚKOLIK týdnů po pohřbu přijeli i mladíci z Utakamandu a Gautama se vydal se svými šesti žáky na cestu po říši. Měli poznat rozmanité národy, ze kterých se velká společnost skládala.

Po cestě se naskytlo dost příležitostí k poučení. Jednalo se totiž o probuzené duchy, kteří každou rozmluvu ještě víc prohlubovali svými dotazy a připomínkami.

Gautamovi byla neustálá přítomnost žáků nepohodlná. Scházely mu tiché denní hodiny vnitřního soustředění. Co prožil během svých dřívějších jízd! Teď ale mu ale nezbylo nic jiného než přizpůsobit se ostatním.

Ale kdykoliv si chtěl v duchu naříkat, vzpomněl si na to, z jakého důvodu na sebe vzal tuto zátěž. Pak to bylo snesitelnější.

Musel si najít náhradu za denní chvíle věnované tichému zamyšlení. Našel ji v noci. Zvykl si v určitou noční hodinu vstát, aby se mohl v přírodě pod hvězdnou klenbou nebes pohroužit do sebe.

Pomalu se před ním otevíralo jedno poznání za druhým. Myslel si, že může nahlížet do dílny přírody. Všechno, co bylo stvořeno, žilo a promlouvalo k němu prostřednictvím malých bytostí, které se řídily pokyny Věčného.

Když se pak ráno sešel se svými žáky, vyprávěl jim o tom, co v noci přijal. Jeden z nich, jménem Nágárdžuna, mu naslouchal s velkou radostí.

Brzy se ukázalo, že i on vidí neviditelné bytosti, i když ne tak zřetelně a v kterýkoliv okamžik jako Gautama. Viděl je, ale nerozuměl jim. Neustále chtěl vědět, co má dělat, aby dosáhl i toho.

Gautama uvažoval.

„Musíš je mít rád, Nágárdžuno,“ poradil mu. „Pokus se pochopit jejich bytost láskou, pak se ti budou svěřovat. Jinou radu ti nemohu dát.“

Kdykoli Gautama zavítal se svými žáky do některé cizí školy, obdivovali se jim tam, jako by byli něco lepšího než ostatní. Nemohlo to ani být jinak, mistr přece zatím doprovod vždy odmítl. Těchto šest jinochů je mu nejspíš zvlášť blízkých.

Nezůstalo ale pouze u obdivu. Ostatní jim začali prokazovat úctu a snažili se získat jejich přízeň.

Mistr zpočátku nenápadně pozoroval, jak se mladíci zachovají. Zdálo se, že pouze dva z nich si nevšímají horlivé snahy lidí po sblížení. Klidně šli svou cestou a nestarali se o chválu a uznání.

Nágárdžuna to sledoval a jednání lidí ho odpuzovalo. Když vstoupili do školy nebo kláštera, držel se úmyslně stranou. Tak se stalo, že mu lidé začali říkat muni, poustevník.

Ostatní žáci přijímali všechno, co jim lidé prokazovali, a lichotilo jim, že je pokládají za něco lepšího. Nakonec sami uvěřili tomu, že by si je Gautama jistě nevybral, kdyby si to nezasluhovali.

Jednoho dne jim mistr vážně vysvětlil, jak velké nebezpečí pro správný, přímý duševní vývoj spočívá v přijímání lidské chvály a poct. Jen ten, kdo se dokáže i od toho vnitřně osvobodit, je tak dalece oproštěn, že je schopen přijímat vyšší poznání.

Nebylo by také správné, kdyby se začali rozhněvaně nebo s nechutí od lidí odvracet. Všichni jsou vyvoleni, aby pomáhali lidem, a tento úkol mohou plnit jen ve stálém kontaktu s nimi. Poustevník svým sobectvím porušuje plnění svěřeného úkolu.

Je nutné naučit se hledat nezávisle na lidské chvále nebo haně v sobě samém střed vlastního kroužení. Jestliže najdeme tento bod, vycítíme, že spočívá v naprostém klidu. Odtud vycházejí všechna spojovací vlákna směrem vzhůru. Čím častěji se soustřeďujeme v tomto jediném bodě, tím pevněji se tato vlákna tkají a navazují. Jen ten, kdo takto vnitřně zesílí, se může stát pomocníkem jiných lidí a vést je.

„Našel jsi také květy lotosu, kterých se dostalo Siddhártovi?“ zatoužil dovědět se jeden z žáků. „Ráhula říká, že jich může dosáhnout každý, kdo o ně vážně usiluje.“

„Po lotosovém květu jsem nepátral,“ přiznal Gautama. „Snažím se vždy otevřít a sílu pak dostanu v takové formě, v jaké ji právě potřebuji. Myslím, že u každého člověka je to jiné.“

Gautama ke své radosti viděl, že jeho napomenutí nese ovoce. Mladíci se o lidskou přízeň starali méně, a kde jim ji lidé vnucovali, klidně ji odmítli.

Na svém putování dorazili do osady jižně od pohoří Vindhja, kde ještě nebyl chrám Věčného. Přenocovali tam. Gautama podle svého zvyku strávil noc v přírodě, zatímco žáci přenocovali porůznu v domcích.

Ráno mu vyprávěli, že se dověděli o jakémsi velkém mudrci, který prý žije v tomto kraji a učí, že neexistuje vůbec žádný bůh. Prosili Gautamu, aby muže vyhledal.

I když by raději viděl, kdyby ho mudrc sám navštívil, přesto vyhověl prosbám svých žáků. Znali přesně cestu k jeho obydlí. Najdou je v horách na opuštěném místě.

A skutečně zanedlouho dorazili ke slušné chatě, která stála na plochém skalním výběžku. Opodál se pásly dvě kozy. U vchodu ležel velký balvan pokrytý kozí kožešinou a na něm seděl muž v hnědém žíněném oděvu. Vlasy i vousy měl upravené.

Zacláněl si rukou oči a díval se na přicházející skupinku. Čekali, že se jich podle zvyku zeptá, co si přejí. Muž se však ani nehnul a zdálo se, že čeká, až ho sami osloví.

„Jsi Vindhja-muni?“ oslovil ho jeden z mladíků. Muž se rozesmál.

„Copak to nevidíš, že to chceš vědět?“

Gautama zatím došel až na okraj výběžku a rozhlížel se po kraji. Žáci si přáli muže vidět a měli v úmyslu pokusit se s ním dohodnout. Jemu stačil letmý pohled.

Šest mladíků stálo rozpačitě před mužem. Nevěděli, jak zahájit rozhovor.

Zdálo se, že Vindhja-muni z toho má legraci. Opět se zasmál a pak se ušklíbl.

Nágárdžuna se zlobil.

„Teď chápu, že nevěříš v žádného boha!“ zvolal.

To muže udivilo, takže vyhrkl:

„Proč myslíš?“

„Kdo může tak jako ty ukrádat Bohu čas a – i když je zdravý – nechat se živit z almužen a sám za to nic nedávat, ten nemůže věřit v žádného boha, protože jinak by se musel obávat trestu, který na něho Bůh sešle.“

Muže se tato výtka dotkla, nechtěl to ale na sobě dát znát. Gautama byl zvědav, co bude dál.

„Věříš ty v nějakého boha?“ zkoumal muni, mělo to znít výsměšně. Nágárdžuna stručně odpověděl:

„Ano.“

„Poslyš, příteli,“ oponoval muž, „věřit v nějakého boha je nepohodlné. Lidé ho musí vzývat, přinášet mu oběti a podřizovat se různým pravidlům. Mnohem snadnější je jít životem bez víry, volně a ničím neomezován.“

Vtom se k němu obrátil Gautama.

„A kam tě povede ten tvůj život, muni?“ zeptal se vážně. Muž se lekl.

„Kdo jsi? Nedívej se tak na mě! Tvé oči mnou pronikají skrz naskrz.“

„Kam tě povede ten tvůj život?“ opakoval Gautama neúprosně a upíral své zářící oči na muniho.

„Nevím a ani to nechci vědět! Stačí mi, že si svůj život zařídím tak pohodlně, jak jen to jde. Jestliže je skutečně něco i potom, až život skončí, pokusím se s tím nějak vypořádat.“

„Muži, pravím ti: po smrti na tebe čeká něco, co pro tebe bude velmi těžké!“ zvolal Gautama.

Muni se přikrčil, ale mlčel.

Ozvaly se kroky. Po horské stezce se blížili dva muži s ranci. Na munim bylo vidět, že je mu přítomnost sedmi cizinců nepříjemná.

Gautama pokynul svým žákům, aby poodstoupili. Přesto mohli slyšet každé pronesené slovo.

Muži otevřeli rance a skládali munimu k nohám zásoby všeho druhu.

Poděkoval, byl však očividně v rozpacích. Zdálo se, že na to nejsou zvyklí. Chvíli mlčeli, ale pak ho požádali:

„Otče, rádi bychom slyšeli tvou moudrou radu. Pouč nás, jak se máme chovat k poslům nového učení a k tomu, čemu učí. Říkají, že je jeden Bůh a vládne nade všemi světy. Pokud je takový Bůh, pak ho musíme poslouchat.“

„Jednejte, jak sami chcete,“ řekl muni vyhýbavě.

Muži se na něho udiveně podívali.

„Tak jsi ještě nikdy nemluvil. Učil jsi nás, že my lidé jsme ve stvoření to nejvyšší, a proto si můžeme všechno podrobit. Když to ale říkáme bratřím z klášterů, namítají: ,Vždyť neumíte ovládat ani sami sebe.’ Jak na to máme zareagovat?“

„To jsou chytračiny,“ zabručel muni nevrle, „nejlépe se k nim vůbec nevyjadřovat.“

Jeho pohled, ve kterém byla patrná nedůvěra, sklouzl na cizince. Muži si jich všimli až teď.

„Jsi snad rozladěný kvůli nim, muni?“ chtěl vědět jeden z nich. „Jsou to také stoupenci tohoto učení? Pak by ses mohl hned vyjádřit za nás. Poučili bychom se z toho.“

Poustevník mlčel a upřeně hleděl k zemi. Gautama přistoupil blíž.

„Proč odmítáte učení o Bohu?“ oslovil je vlídně. „Vždyť vidíte, že muni vám nemá co říci, protože opravdu neexistuje důkaz pro tvrzení, že Bůh není. Zato celá příroda o něm zřetelně mluví. Všechno, co kolem sebe vidíte, svědčí o tom, že Bůh je!“

„Muni nám řekl, že víra v jednoho Boha způsobuje, že lidé nežijí svobodně a život se podobá pobytu v žaláři. My se ale chceme ze života těšit.“

„To je od vás moudré,“ pochválil je Gautama. „A daří se vám to?“

Muži se na sebe podívali. Starší pak prohodil:

„Ať začnu cokoliv, nevycházím se starostí a bídy. Tady mému sousedovi se nevede o nic lépe.“

„Když si umíte podrobit celé stvoření, poručte si přece, aby se vám starosti a bída vyhnuly.“

„Pane, to nedokáže nikdo na světě,“ namítl mladší muž. „Musíme snášet, co je na nás sesláno.“

„Kdo to na vás sesílá? Jak jste na to přišli?“

„Nevíme. Možná je přece jenom nějaký bůh, který na nás posílá trápení a soužení.“

„Ne, lidé,“ prohlásil Gautama. „Takový bůh neexistuje!“

„Pak říkáš totéž co tento poustevník,“ zvolal starší muž radostně. „Pověz nám proto, jak můžeme získat jistotu, co se toto týče.“

„Neexistuje bůh, který by lidi soužil,“ opakoval Gautama. „Je však dobrotivý a milosrdný Bůh, který lidem pomáhá. Nikomu neukládá víc, než k čemu on sám dal popud!

Co myslíte: Když nějaký muž lehkomyslně pohodí ve svém domě hořící pochodeň a v domě vznikne požár, kdo jej zapálil?“

„Nikdo jiný než on sám,“ potvrdil mladší muž.

„A když mu všechno shoří, bude to zasloužené,“ dodal ten starší.

„Takže netvrdíte, že Bůh, který sesílá na lidi soužení, zapálil dům?“

Oba zavrtěli hlavou. Potom jim vysvětlil, že všechno, co je potkává, jsou následky jejich činů. Tomu rozuměli.

V té chvíli muni poprvé opět otevřel ústa a s jízlivým smíchem poznamenal:

„To se ti povedlo, mudrci. Ty sám dokazuješ, že člověk je strůjcem všeho a že žádný Bůh není.“

Gautama připomněl:

„A kdo stvořil člověka? Udělal to snad také on sám?“

Starší z mužů upřímně přiznal:

„Už mnohokrát jsem přemýšlel o tom, kdo asi stvořil hory a řeky, rostliny a zvířata.“

„Ano,“ pronesl Gautama laskavě. „A když jsi o tom přemýšlel, nutně jsi také jasně vycítil, že musí být nějaká bytost, která stojí vysoko nad námi všemi. Nemůže to být člověk. Tuto bytost nazýváme Bohem. A když poznáme, jak obdivuhodná jsou Boží díla, zmlkneme úctou před ním a vzýváme ho.“

Muni zaklel a osopil se na Gautamu:

„Cizinče, přišel jsi sem proto, abys mně tady překážel? Co je nám po tobě? Máme s tebou něco společného?“

„Myslím, že by pro tebe bylo lépe, kdybys poslouchal, co zvěstujeme,“ podotkl klidně Gautama.

Poustevník bleskurychle zvedl ze země kámen a hodil jím po Gautamovi. Jen tak tak, že kámen nezasáhl mistra do hlavy.

Žáci se chtěli na muniho vrhnout, Gautama jim v tom však zabránil.

„Nechte ho, ten mi nemůže ublížit. Jsem v Boží ochraně,“ prohlásil hlasitě a zřetelně.

Otočil se a v doprovodu žáků odešel. Oba cizí muži se k němu připojili a prosili ho, aby šel s nimi a pověděl o Bohu také jejich sousedům.

Jejich prosbě rád vyhověl.

Zdálo se, jako by všechny tyto duše, které muni připravil o víru v bohy, ale na místě bohů nepostavil jediného Boha, až do té doby úpěly v řetězech a poutech. Teprve díky Gautamovu poučování od nich začala odpadávat.

Hrnuli se k němu lidé i z jiných vesnic, takže rozdělil své žáky a poslal je do země tak daleko, kam až sahal muniho vliv.

Trvalo to několik týdnů. Jednoho dne se před Gautamou objevil poustevník právě ve chvíli, kdy na malém náměstí vyprávěl o Bohu.

„Zachtělo se mi slyšet tě jednou mluvit,“ pronesl muni povýšeně.

Gautama ho neuznal za hodna, aby se k tomu vyjádřil, a klidně pokračoval. Muni ho přerušil a zavolal na lidi:

„Nevěřte mu, je to podvodník. Jedná se mu jen o vlastní prospěch.“

Někdo z hloučku vykřikl:

„To není pravda. Tys to byl, kdo od nás požadoval za své rouhání ještě odměnu. Museli jsme tě šatit a živit, ale tento muž od nás nežádá nic, naopak učí nás a díky jeho učení jsme šťastní.“

„Nechte mě, budu od něho chtít vysvětlit jen jednu věc,“ požádal je muni naléhavě. „Jestliže mi ji vysvětlí, odejdu a nebudu vás už rušit.“

Muži přikývli na souhlas.

„Takže mi řekni, moudrý muži, co je to duše?“

„Duše, muni, je to, co v tobě dnem i nocí pláče, protože ji necháváš hladovět, zanedbáváš ji. Duše je to nejlepší, co je v nás, co pochází shůry a co neustane ve svém úsilí, dokud to opět nedovedeme nahoru. Jestliže nejednáme podle toho, duše pláče tak jako ta tvoje!“

Tu muž skryl obličej do dlaní a hořce se rozplakal. Přítomní lidé se na něho zaraženě dívali. Gautama jim pokynul, aby ho nechali a nerušili ho.

Když největší nával pláče pominul, položil Gautama ruku kolem mužových ramen a řekl:

„Ubohý člověče, co jsi musel vytrpět! Jak asi strádala tvá duše, že jsi už nedokázal najít jinou cestu než tu, která ji ubíjela. Duši však nelze usmrtit, příteli. Je silnější než všechno ostatní, protože pochází shůry. Ví o Bohu, ale může ti o něm vyprávět jen tehdy, když jí dopřeješ sluchu.“

Gautama dál domlouval muži, který s ním šel jako dítě. Ani při jednom shromáždění nechyběl a stále se na něco vyptával. Konečně prosil:

„Ó moudrý muži, vezmi mě s sebou!“

Gautama mu ale naznačil, že jeho úkol ho čeká tady.

„Zde jsi rozšiřoval své falešné učení a zde musíš také zůstat a svědčit o Bohu! Jen tak odpykáš svou vinu.“

ROK, KTERÝ chtěl Ráhula strávit na hoře, minul. Na své místo dosadil jiného vedoucího a vrátil se do Utakamandu. Tam ho také zastihl Gautama, který tam dorazil v příštích měsících.

Bylo mu milé, že si může s Ráhulou promluvit o svém nástupci. Jediný, kdo přicházel v úvahu, byl Nágárdžuna, ale Gautama se obával, že se nenaučí přiměřeně krotit svou lehce vznětlivou povahu. Kdo chce vést téměř padesát škol a třicet klášterů, musí být vyrovnaný a klidný, nesmí podléhat různým vlivům.

„Nechej Nágárdžunu tady, Gautamo,“ navrhl Ráhula. „I já musím pomýšlet na svého nástupce, protože se už nebudu moci dlouho věnovat své práci. Cítím, že budu smět nastoupit cestu vzhůru. Snad se zde Nágárdžuna zapracuje a jeho schopnosti tak nebudou ležet ladem. Rád bych ti dal s sebou jiné dva žáky. Jsou to zvlášť schopní mladí lidé, ale víc ti o nich neřeknu.“

Gautama souhlasil, jenom Ráhulu požádal, aby z jeho dosavadních průvodců přijal zpět ještě jednoho mladíka, který prokázal nejméně schopností a byl rovněž z Utakamandu.

„Víc než šest žáků bych měl nerad u sebe,“ přiznal.

Zanedlouho se vydal na další cestu. Ráhula se s ním loučil s vědomím, že se v tomto životě již neshledají.

„Gautamo, nebudu tě volat, až budu opouštět zemi. Máš na starosti důležitější věci. Přál bych si, aby mě pochovali zde, kde jsem pracoval. Je to přece jen tělesná schránka, která tady zůstane. Až budu smět odejít, budeš to stejně vědět. Vzpomeň si pak na mě a přej mi, aby mne už k této zemi nevázala žádná pouta.“

Gautama se s Ráhulou loučil těžce. Byl posledním člověkem, k němuž měl naprostou důvěru. Věděl, že od nynějška musí jít svou cestou sám a sám. Cítil však, že je to správné, neboť cesta má vést k výšinám.

Noví žáci ho velmi zaměstnávali. Byli to probudilí, čilí duchové a naprosto se od sebe lišili. Jediné, co měli oba společné, bylo jejich bezvýhradné chtění sloužit.

Starší Vanadha hodně studoval. Uměl odříkávat mnoho spisů, vysvětlovat je a vykládat. Přitom si uchoval dětskou víru; chránila ho před nebezpečím, které by mu možná jinak mohlo hrozit z jeho učenosti. Ke Gautamovi vzhlížel s hlubokou úctou a zcela samozřejmě vykonával i takové práce, které druhým nebyly příliš příjemné.

Mladší, jménem Siddha, působil dojmem ztělesněného slunečního paprsku. Zdálo se, jako by z jeho nitra tryskal pramen světla a radosti, který se nedal ničím potlačit. I tehdy, když šel mlčky vedle ostatních, na ně přecházel proud radostné nálady.

Jednou se na to zeptali Gautamy. Nemohli pochopit, čím na ně Siddha tak působí. Gautama jim řekl, že je to světlými myšlenkami, které jsou tak silné, že se na ně přenášejí.

„Přece víte, že působením nižších citů vznikají démoni. Když démony dostatečně živíme, mohou se osamostatnit a napadat jiné lidi.“

O tom věděli a někteří je dokonce už viděli.

„Takže si představte tentýž děj u světla,“ pokračoval Gautama. Dobré, veselé, krásné myšlenky a city vytvářejí světlé útvary, které se podle své vnitřní síly ubírají tam, kde nacházejí stejnorodost. Všimněte si, že člověk veselé mysli dokáže víc než sklíčený člověk.“

Všichni měli jinocha rádi. Byl nejen veselý, ale i skutečně dobrý.

Bytostné sice neviděl, přesto se ale ve své velké lásce ke všemu stvořenému cítil být s nimi spojen. Všechno, co Gautama říkal svým žákům, přijímal otevřenými smysly a uměl to předávat dál tak správně jako nikdo jiný.

Gautama brzy poznal, že v něm našel svého nástupce. Jeho duchovní vůdce mu to potvrdil a poradil mu, aby se vrátil na horu Věčného, převzal opět vedení a nechal Siddhu pracovat pod svým dohledem.

Gautama pobýval na cestách víc než tři roky. Byl rád, že může zanechat potulného života. I bratři byli šťastní, že ho mají opět ve svém středu. Brzy však vycítili, že je Gautama vnitřně všechny přerostl. Jeho bytost šířila kolem sebe takový jas, jaký je běžný jen při vysoké duchovní zralosti.

Nemluvil mnoho, ale každé slovo, které pronesl, se hluboce vtisklo do mysli, protože přesně vystihovalo to, co mělo vyjádřit. Sice už hodně zešedivěl, tělo ale držel zpříma, měl pružnou chůzi a jeho oči po dlouhé době opět zářily jako slunce.

Uprostřed svých přívrženců, a přece od nich oddělen odstupem, který vyciťovali, žil Gautama v rušné práci. Nikdo ho neoslovoval, jestliže se na něho Gautama přímo neobrátil, ale každý, koho dal k sobě zavolat, měl radost.

Zatímco Siddhovi dovolil, aby se podílel na jeho činnosti týkající se vedení a nauky, uložil Vanadhovi sestavit seznam mužských a ženských klášterů, které byly vybudovány ve velké říši, a připojit ke každému jménu i popis místa, kde se nachází.

Kromě toho měl uvést, co o každé jednotlivé škole nebo klášteře ví. Směl mu pomáhat jeden z ostatních žáků. Mělo to být obsáhlé dílo a dalo se očekávat, že přinese mnoho užitku.

Na hoře vládl čilý pracovní ruch. Podníceni mistrovou přítomností se její obyvatelé snažili vydat ze sebe to nejlepší. Gautama nikde nestrpěl mrtvý klid. Stačilo několik jeho slov, a už vznikaly nové plány na zlepšení či rozšíření dosavadních zařízení nebo na vznik zcela nových.

Se zvláštní radostí se zajímal o činnost žen. Sísana si obezřetně vychovala nástupkyni. Stěžovala si ale, že ani jeden z vedoucích na hoře, Ráhulu nevyjímaje, nevěnoval pozornost jejím záležitostem.

„Nerozumíme ženám, to je tvá věc, Sísano,“ vyjadřovali se většinou.

Její vedení bylo přesto tak silné, že i bez pomoci vedoucích bratří usměrňovala práci žen a rozšířila pole jejich působnosti. Vedle škol pro malé děti a dívky dala postavit i domovy pro nejmenší osiřelé děti a dílny, kde ženy zpracovávaly bavlnu nebo hedvábí podle toho, o jaký kraj se jednalo.

Gautama již řadu z nich viděl a líbily se mu. Ženy, které tam pracovaly, byly všude nápadné svým radostným a nenuceným chováním.

„Od té doby, co jsme usouženým ženám částečně odňaly starost o děti, se už mateřství nepovažuje za takové břemeno,“ vysvětlovala Sísana. „Doufáme, že z nich vyroste radostnější a svobodnější generace.“

Kamkoliv se Gautama podíval, tam nacházel pokrok a rozkvět v nejkrásnější podobě. Věčný bohatě požehnal jeho činnosti. Stále znovu mu za to děkoval; byl si dobře vědom, že bez síly shůry, bez vyššího vedení by nic nedokázal.

Teď měl opět čas pohroužit se do sebe, a tím i navázat kontakt s pramenem síly. Hodiny soustředění byly jeho nejmilejší a nejlepší a nesly bohaté ovoce.

KDYŽ SE Gautama jednou opět pohroužil do sebe, začala se před jeho duchovním zrakem odhrnoval clona zahalující onen svět, z něhož směl už dřív občas něco zahlédnout nebo vytušit.

Náhle k němu přistoupil Ráhula. Zapadl do jeho myšlenek tak samozřejmě, že si nejprve ani neuvědomil, že nevidí Ráhulovo pozemské tělo.

Vlídně ho přivítal, ale Ráhula opětoval pozdrav jako z velké dálky. Gautama si všiml, že jeho postava je jemná a téměř průzračná.

„Ráhulo, ty jsi směl odejít?“ zvolal dojatě. „Připoutal jsem tě k zemi nesprávným jednáním, že jsi dosud nemohl začít se vzestupem?“

„Ne, Gautamo,“ ubezpečil ho Ráhula. „Směl jsem začít se vzestupem a vidím, že mě povede vzhůru do světlých říší. Smím ti ale přinést poselství: Ukonči svou práci, abys byl kdykoliv připraven ji opustit, jakmile uslyšíš zavolání shůry. Nech pracovat jiné a sám jen dohlížej. Pán ti svěří jinou práci.“

A Gautama se radoval. Toto poselství bylo přece novým důkazem, že mu Pán všech světů odpustil. Současně mu i potvrdilo, že jedná správně, když se hrouží do svého nitra, dívá se a přijímá, aby mohl lidem ještě leccos oznámit.

Zdálo se mu, že se od toho dne na něho snáší zvláštní síla, kdykoliv se odebere do samoty. Pronikalo jím posvátné vědění, uvědomoval si souvislosti a otevíraly se před ním daleké výhledy.

Přistupovaly k němu bytosti a upozorňovaly ho na rozdíly mezi říšemi, z nichž přicházejí. Ukazovaly mu, že se navzájem liší nejen svou podobou a činností, ale i svým původem.

Zatímco toto všechno duchovně přijímal, připadalo mu, jako by viděl barevné kruhy otáčející se kolem jediného bodu. Čím blíž středu kroužily, tím se mu zdály jemnější, světlejší a zářivější.

„Kde jsou lidé?“ zatoužil jednou bezděčně dovědět se při takovém prožití.

„Podívej se,“ uslyšel a jakási ruka ukázala na nejzevnější, nejtěžší a nejhutnější kruh, který přesto projevoval snahu kroužit a zářit. „To jsou ti, kdo jsou dobré vůle.“

„Kdo je ten, kolem něhož všechno krouží? Je to Bůh?“ přál si zjistit a téměř se chvěl.

„Není to Pán všech světů, je to jeho část – jeho svatá Vůle! Ještě ji nemůžeš poznat, Gautamo, jednou ji však budeš smět spatřit.“

Gautama silně vyciťoval, že mu bylo dáno velké zjevení. Stále znovu přemýšlel a uvažoval: Vůle Boží, část Boha!

Není Vůle Bůh sám? Rozhodně to musí být to nejsilnější z Boha. Vždyť i lidská vůle je to, co člověka žene a na základě čeho člověk provádí své činy. A Vůle Boží? Je to ona, která stvořila světy? Ano, tak je to! Gautama jasně cítil, že mu bylo darováno pravé poznání.

Jak by měl nazývat tuto část Boha, až o ní bude vyprávět lidem? Toto vědění přece nedostal jen proto, aby si je ponechal pro sebe. Musí o tom mluvit, dokud má ještě možnost. Ale jak má nazvat tento zářící střed?

„Vůle Boží, svatá Vůle!“ ozval se hlas.

Tomu by ale lidé nerozuměli. To přece znamená, že Bůh od sebe oddělil část sebe sama a že tato část je samostatná. Smí říci „Syn Boží“?

V myšlenkách se k tomu stále vracel. Čím déle o tom přemýšlel, tím jasněji cítil, že se dotýká něčeho neobyčejně svatého.

Musel o tom mluvit s ostatními, ale nemohl k tomu přistoupit dřív, dokud se před jeho duchovním zrakem neukázalo všechno naprosto jasně. Jinak by lidem zjevil jen poloviční pravdu.

„Věčný,“ prosil, „nedopusť, aby mé myšlenky zabloudily. Dovol, abych mohl lépe spatřit tvou vznešenost. Ukaž mi, jestli je mé cítění správné. Dovol, abych se dověděl jméno svaté Vůle!“

Takové a podobné prosby vysílal často k nebesům a vždy ho naplnila velká síla, jméno ale neslyšel.

Naproti tomu směl stále zřetelněji vidět obraz otáčejících se kruhů. Začaly harmonicky znít, jejich paprsky se protínaly, a přesto byly zřetelně oddělené.

Ze středu, který byl zatím jakoby zahalený, často vyšlehávaly svazky plamenů, jasné paprsky. Vystřelovaly do všech kruhů, osvětlovaly je a spojovaly svým jasným světlem. Bylo to překrásné. A tolik mu toho říkalo!

„Možná bych o tom mohl lidem povědět a přitom bych střed nijak nenazval,“ uvažoval. „I když jim ještě nemohu oznámit to nejlepší, proč bych jim měl zamlčovat všechno ostatní?“

A začal vyprávět žákům o tom, jak moudře je všechno ve stvoření uspořádáno.

„Proč vidíš kruhy?“ chtěl vědět jeden mladík. „Já jsem si vždy představoval stupně.“

Do rozpravy se vložil Siddha:

„Stupně existují také. Musíme po nich stoupat vzhůru, vypracovat se, jestliže se chceme dostat tam, odkud jsme přišli.

Ale podívej, bratře. Všechno, co se ve stvoření pohybuje, opisuje kruh. My pocházíme shůry a nahoru se chceme také vrátit. Ze semene vyroste strom, ten uloží svá semena opět do země a koloběh se opakuje.

Ať se podíváš kamkoliv, všude vidíš kroužení. Proto bych řekl: pohyb duchovního druhu je koloběh. Je tomu tak, Gautamo? dodal tázavě.

Mistr přikývl.

„Můžeš ještě uvést, Siddho, že všechny naše myšlenky, slova a činy se k nám vracejí poté, co opsaly kruh, a přinášejí nám utrpení nebo požehnání. Ale“ – a zdálo se, že jeho duch je někde velmi daleko, když teď pomalu, avšak se stále vzrůstajícím nadšením pronášel – „každý kruh musí mít střed a tím nesmíme být my. Zatím je zahalen. Je to Vůle, svatá Vůle! Později pro ni dostaneme jiné jméno. Pak bude naše radost úplná!“

Žáci se na sebe dojatě podívali. To, co vyslovil, pro ně bylo příliš vznešené, nerozuměli mu. Ale způsob, jakým to řekl, je uchvátil a ukázal jim, že stojí u prahu něčeho svatého.

Gautama se jim opět několik dní vyhýbal, dával přednost samotě. Jeho duše se zabývala svatými věcmi, které se mu zjevovaly.

Přemýšlel o původu člověka. Do té doby si myslel, že byl stvořen tak jako všechno, co žije. Ale tím, že se člověk vrací na zemi, aby odpykával svá provinění a aby se učil, se liší od ostatních tvorů, kteří to nedělají.

V člověku je něco, co touží vzhůru a co Gautama nazývá duší. Duše je nepomíjivá. Svůj koloběh, který směřuje shora dolů a opět nahoru, nemůže dokončit za jediný ubohý lidský život, k tomu je zapotřebí víc životů. Proč to nevěděl dřív?

Mohl by pak lidem říci mnohem, mnohem víc!

„Odkud toto vědění ke mně přichází?“ řekl si a sám také přišel na řešení: „Zjevuje mi je Bůh!“

Jestliže mně Bůh toto vědění posílá až teď, nastala pro ně pravá chvíle. S tím se spokojil a předsevzal si, že se bude raději snažit přijmout všechno, čeho jej Bůh uznal za hodna, aby přijal.

Uvažoval: duše je nepomíjivá, přichází shůry. Božská ale není, jinak by Boha vytušila, mohla by ho možná dokonce i vidět. Duši tedy stvořila Vůle Boží, svatý střed, kolem něhož krouží stvoření.

Znenadání přišel Vanadha s nějakým rukopisem a žádal o radu, co má napsat o klášteře, který nezná.

Gautama mu vlídně sdělil požadovanou informaci, a když už se Vanadha chystal odejít, náhle ho oslovil jasně znějícím hlasem:

„Vanadho, odkud pochází lidská duše?“

Žáka, který byl plně zaujatý svou prací, tato záležitost velmi překvapila. Chvíli přemýšlel a pak vyslovil svůj názor:

„Myslím, že v nás roste jako naše srdce.“

„Ale naše srdce nestoupá vzhůru, když opustíme své tělo,“ namítl Gautama.

Vanadha opět uvažoval.

„Mistře, nevím to. Snad se k tomu vyjádří Siddha, právě přichází.“

A dříve než mohl Gautama dát souhlas, zavolal na Siddhu, šťastný, že se vyhnul celému problému: „Siddho, odkud je lidská duše?“

„Shůry, Vanadho!“ rychle ho poučil Siddha.

Gautama pokračoval:

„Takže zastáváš názor, že je božského původu?“

„Ne, mistře, to nemyslím. Bytosti, které nás obklopují, naši malí i velcí pomocníci, pocházejí také shůry a nejsou božského původu. Z oblasti, ze které pocházejí, jsou i naše duše.“

„A jak si představuješ duši?“ chtěl vědět Gautama, který měl radost ze Siddhových vysvětlení.

„Představuji si ji jako světlého, něžného anděla, jako světlou bytost, která je v nás uvězněná a čeká na vysvobození. Musí to být živá bytost, protože umí jásat i plakat, zpívat i být smutná.“

Dál nemohli pokračovat. Mladík, který vytvářel pro chrám nádherné předměty ze zlata, totiž přinesl mistrovi ukázat něco pozoruhodného. Všichni tři si nadšeně prohlíželi jeho dílko.

Byl to květ lotosu na dlouhém, rovném stonku. Listy se kolem něho ovíjely takovým způsobem, že zůstal volný. Nahoru, do něžného květinového kalíšku, bylo možné nalít vonný olej a zapálit jej. Vypadalo to velmi krásně, jako by z květu stoupal vzhůru obětní plamen.

„Hle, naše duše,“ vyhrkl Vanadha, ale náhle zrozpačitěl. To, co cítil, nejraději před lidmi skrýval.

Gautama umělce pochválil. Mladý muž vyprávěl, že lotosový květ v této podobě mu tři dny ukazovali malí bytostní, protože tady nahoře se žádné takové květy nevyskytují.

„Bylo snadné pracovat podle vzoru. Nezasloužím si tvou pochvalu.“

Mistr se pak s ním vydal do dílny, aby si prohlédl ostatní práce. Jeden z nejmladších žáků vytvaroval ze stříbra malou postavu. Kolem tělíčka splývalo lehounké dlouhé roucho. Na ramenou měla tato bytůstka připevněná křidélka ze stříbrné síťky a v ní byly zasazeny barevné drahokamy.

Gautama byl nadšený.

„Bratře, kde jsi viděl tuto postavičku?“ obrátil se na mladého umělce. Ten se začervenal.

„Mistře, takové bytosti vídám u květů.“

„To mě těší,“ pochválil ho Gautama.

Měl vždy radost, když se dověděl, že bratři mohou otevřeným duchovním zrakem pozorovat život i za hranicemi hrubé hmotnosti. Tímto způsobem byli spjatí s jemnějším světem.

Gautama se vrátil do komnaty velmi potěšený.

Lidé se věnovali radostnému tvoření, ve kterém bylo patrné působení ducha. Jejich duše byly pevně spjaty se světlým domovem. Mezi bratry existovalo spojení sahající přes hranice knížectví a sjednocovalo je všechny ve stejném úsilí.

Mezi osadami věřících v Boha byly tu a tam rozesety jako skvrny v kožešině pardála jednotlivé obce bráhmanů. Gautama je však považoval za určitý předstupeň pravého poznání, a proto jim nevěnoval zvláštní pozornost.

Nechovali se také nepřátelsky, naopak žili tiše v ústraní. Ostatní učitelé a mudrci, kteří se místy vyskytovali, nedokázali prosadit sami sebe ani své názory. Vědění o Pánu všech světů bylo v lidech příliš silné, než aby od něho upustili.

„Ó Věčný,“ modlil se Gautama vroucně, „jak moudře jsi vedl národ, že jsi v nás všech zažehl plamen pravé víry. Vytvořil sis říši u nás, kdysi národa snílků. Děkuji ti!“

Co se neodvažoval vyslovit nahlas, co se však přesto zachvívalo hluboko v jeho nitru, bylo přání odevzdat práci mladším a odejít do ústraní, kde by se mohl oddat tichému rozjímání. Toto přání nosil v srdci celý život.

Pán znal touhu svého věrného služebníka. Vyslal k němu posla a ten mu oznámil, že jeho toužebné přání bude splněno.

„Gautamo,“ pronesl posel slavnostně, „ věrně jsi sloužil Pánu světů. Vyslyšel tvé přání a dovoluje ti strávit konec pozemského života ve vytoužené samotě. Vezmi s sebou jednoho žáka a jednoho sluhu, a až bude měsíc v úplňku, vyjeď s nimi na sever k horám. Cesta ti bude ukázána.“

Do stanovené doby scházelo jen několik dní, měsíc právě dorůstal. Gautama s nikým nemluvil o svém záměru a ještě jednou vymezil Siddhovi a ostatním jejich práci.

Siddha cítil, že cesta, o níž se mistr zmínil jen mimochodem, má velký význam. Gautamovi zářily oči a jeho pohyby byly zrychlené, jako by se mu vracelo mládí.

Siddha neprozradil ani slovem ani pohledem, že ví o tom, co si mistr přeje zamlčet. Ostatní nepozorovali vůbec nic. Snažili se odvrátit Gautamu od vyjížďky. Mohla by být v jeho věku příliš namáhavá – vždyť mu bylo téměř osmdesát let! Ale když viděli, že je stále více svěží, ztichli.

Lidandha, jeden z nejmladších žáků, a Vada, sluha, který se o Gautamu staral už dlouho, se radostně chystali doprovázet mistra. Byli hrdí na to, že si zvolil právě je.

„Vezmeme s sebou dva koně, na ně naložíme stany a potraviny,“ nařídil Gautama den před odjezdem. „Mám v úmyslu zamířit nejdříve do samoty, kde si možná budeme muset pomoci sami.“

DRUHÝ den ráno, hned po úplňku, vyrazili. Dlouhý kus cesty je doprovázeli žáci a bratři. Rozloučení, po němž se již na této zemi neměli shledat, bylo srdečné a veselé. I Siddha se nutil do veselosti.

Zpočátku si Gautama povídal se svými průvodci, i když to dříve nebývalo jeho zvykem. Upozorňoval je na zářící barvy v přírodě a líčil jim, jak jsou malí služebníci Pána těmto barvám a svému okolí důmyslně přizpůsobení.

„To nám ukazuje,“ prohlásil, „že je přáním Věčného, aby do sebe všechno vzájemně zapadalo bez náhlých přechodů. My lidé se musíme řídit podle stvořených, kteří jsou kolem nás, mnohem víc, než jsme na to byli dosud zvyklí.“

Cesta vedla na sever do hor. Už drahnou chvíli Gautama pozoroval, že jeho koně vede velký, světlý bytostný, a úplně se podvolil jeho vedení.

Večer, když se chystali k odpočinku, bytostný zmizel, ale ráno, když vyrazili, se opět ujal svého úkolu.

Gautama s ním začal neslyšně rozmlouvat, neptal se ho však na cíl cesty. Prosil, aby ho poučil o mnoha věcech, které po cestě upoutaly jeho pozornost.

Bytostný mu vše ochotně vysvětloval. Tak se stalo, že Gautama, aniž si to uvědomoval, se svými společníky téměř nemluvil. Obírali se vlastními myšlenkami a byli rádi, že je ticho.

Po desetidenní jízdě se dostali na zelenou louku obklopenou kolem dokola vysokými horami. Našli na ní lidské obydlí jakoby přilepené ke skále. Byla to chata z kamení a ze dřeva, dobře stavěná, aby odolala nepohodě. Nechyběla v ní dokonce ani sedátka a široké lůžko.

„Jsme u cíle,“ poznamenal bytostný. „Tuto chatu si nech upravit pro sebe. Kousek dál je jiná, prostornější, kterou mohou obývat tvoji průvodci. Tam vzadu leží město, kam můžete chodit pro potraviny. Buď šťastný!“

Bytostný, který je cestou vedl, zmizel. Gautama se celý uchvácený rozhlížel kolem. Jaké je to krásné místo mezi horami a nebem! Horský potůček se s hukotem valil do údolí, travnatý koberec zpestřovaly kalíšky květin a nedaleko odtud stálo několik jehličnatých stromů, v jejichž stínu bylo možné se posadit.

Zatímco Vada upravoval lůžko a rozprostíral po podlaze měkké rohože, Gautama s Lidandhou zamířili dál směrem, který označil bytostný, jenž je vedl. Za chvíli našli druhou, větší chatu.

Byla sice trochu pobořená, ale to se dalo snadno opravit, takže mohla oběma průvodcům dobře posloužit jako útulek. Vedle ní stál ještě chlév, kde dřívější majitel pravděpodobně choval kozy.

„Jestliže Gautama hodlá setrvat na tomto místě déle, můžeme je chovat také,“ pomyslel si Lidandha.

Když si všechno důkladně prohlédli, Gautama se vrátil ke své chatě.

„Je zde nádherně!“ zvolal nadšeně. „Schází mi jen nějaký větší kámen, asi tak uprostřed této zelené plochy, u něhož bychom mohli konat své pobožnosti. Lotosovou misku jsem si vzal s sebou.“

Kámen stál na místě označeném Gautamou již druhý den ráno. Čekali u něho i oba jeho průvodci a šťastně se smáli.

„Děkuji vám!“ zavolal na ně. Hned se cítil být s tímto novým domovem spjatý.

Lidandha a Vada upravili svou chatu a pak podnikali výzkumné výpravy do okolí. V opačném směru, než odkud přišli, spatřili město a rozhodli se, že je co nejdřív navštíví.

Jenom je trošku znepokojovala myšlenka, že když tady budou pobývat delší dobu, pravděpodobně nebudou mít dost peněz.

Na návrat nebylo ani pomyšlení. Cesta byla příliš dlouhá, takže si ji ani přesně nezapamatovali. Vždyť s takovou možností ani nepočítali.

Celí zamlklí se vrátili ke Gautamovi a ten – sám v dobré náladě – chtěl znát příčinu jejich starostí. Když mu pověděli, co je tíží, dal se do smíchu.

„Co si myslíte, že tady budeme dělat s pěti koňmi?“

Náhle viděli východisko z nouze.

„Ale neprodávejte je všechny najednou,“ radil Gautama. „Kolem je dost trávy, takže se zde několik zvířat snadno uživí. Nejdřív s sebou vezměte dva koně a pak se uvidí.“

Hned nazítří se oba vydali na cestu a koně určené k prodeji vzali s sebou. S hlavou plnou toho, co během dne viděli a slyšeli, se za soumraku vrátili. Obě nákladní zvířata výhodně prodali.

„Lidi zajímalo, jestli se tady nahoře zase usadil poustevník. Když jsme přisvědčili, měli z toho nesmírnou radost. Všichni věří ve Věčného.“

„Prozradili jste jim, jak se jmenuji?“ zkoumal trochu znepokojený Gautama. Nebylo by mu to zrovna milé, kdyby o něm lidé věděli. Nepřál si navazovat s nimi spojení.

„Chtěl jsem jim to sdělit,“ přiznal se Vada, „ale Lidandha mě předešel a řekl, že jsi poustevník z rodu Šákja. Proto se jmenuješ Šákja-muni.“

Gautama pomalu opakoval:

„Šákja-muni… to je hezké jméno. Od nynějška si je ponechám. Víte, své vlastní jméno jsem používal jen jako dítě. Později jsem na přání Věčného přijal rodové jméno Gautama. A teď budu se svým rodem spjat ještě úžeji, i když jsem se od něho vnitřně úplně odpoutal.“

Lidandhu potěšilo, že se na něho mistr nehněvá kvůli jeho samostatnému jednání, a živě vykládal dál:

„Město se jmenuje Kusinára a je hlavním městem stejnojmenného knížectví, které sousedí s královstvím Káthmándú.“

Vyslovil to, aniž věděl, že králem sousední země ke Gautamův bratr. Gautama o tom mlčel.

Dříve než nastal nový úplněk, si tady trojice úplně zvykla. Každé ráno začínali den pobožností u kamene. Dostavoval se k ní i nespočet bytostných. Gautama je mohl vidět a měl radost z jejich přítomnosti.

Potom mistr obyčejně chodíval kousek dál do hor, kde se věnoval svým myšlenkám.

Vada se staral o živobytí a o koně, k nimž přibylo i několik koz. Lidandha se zase snažil zaznamenat všechno, co mistr řekl předchozího dne.

K večeru se Gautama vracel ke svým průvodcům a umožňoval jim, aby s ním sdíleli to, co za den v nitru prožil. Život, který vedli, byl prostý, ale vnitřně velmi bohatý.

Jednoho dne připadali Gautamovi jeho společníci tak trochu nesví, jako by se báli mu oznámit, co se jim přihodilo. Co se asi stalo?

Chtěl to vědět a Lidandha vyprávěl, že sem přišly dvě ženy a vyslovily přání, že by chtěly mluvit s Šákja-munim. Nechtěl však Gautamu vyrušovat.

Vysvětlil jim, že nemohou s munim mluvit, protože právě rozmlouvá s Bohem. Jestliže se ale chtějí spokojit s jeho žákem, s radostí se vyjádří k jejich dotazům. A ženy byly spokojené. Zajímaly se o různé záležitosti a pak tady jako odměnu nechaly toto nádherné ovoce.

Gautama se usmál.

„Jsi ještě hodně mladý na mudrce, Lidandho,“ podotkl, „ale když byly ženy spokojené, musím být spokojený i já. Nebylo by mně milé, kdybys mě vyrušil. Ale pověz, nebylo by lepší, kdybys je poslal domů s nepořízenou? Teď sem budou chodit další,“ dodal s povzdechem.

„Ne, mistře,“ tvrdil žák, „nemohl jsem poslat ženy pryč, protože poustevník, který zde dříve žil, poskytoval rady všem lidem. To už patří k věci. Řekl jsem jim ale, že měly štěstí, protože tady nahoře se budou rady udílet pouze každý sedmý den. Podle toho ať se lidé zařídí.“

Gautamu pobavila mladíkova moudrá prozíravost, ale přesto byl zvědavý, o co se ženy zajímaly.

„Nejdřív se ptaly, zda věříme v Pána všech světů. Když jsem přisvědčil, přála si jedna z nich vědět, jestli je pravda, že velký mistr Gautama staví ženy nad muže. I na to jsem přisvědčil.

Pak ale přišla těžší otázka: proč není nějaká božská bytost, která by se ujala žen. Je zcela jisté, že v blízkosti Boha musí být také nějaká žena! Ona a její známé to s jistotou cítí. Jedna z nich směla také jednou vidět nebeskou postavu ženy.“

„A cos jí na to řekl?“ zjišťoval Gautama, protože byl co se týče toho dost bezradný.

„Co jsem jí měl říci? Nic o tom nevím. Přiznal jsem se jí, že jsem jen muniho žák. Zprostředkuji mu její dotaz, a když budou chtít za sedm dní zase přijít, sdělím jim jeho vyjádření.“

Vada se zasmál.

„Vida našeho maličkého, jak je chytrý!“ zvolal rozjařeně. „Co neumí vysvětlit sám, přesune na mistra.“

„Je to přesto lepší, než kdybych je informoval nesprávně,“ hájil se Lidandha.

Gautama s ním souhlasil, ale pak vážně poznamenal:

„Ženy se ptaly na něco, co jsme všichni stále přehlíželi. Je to zcela správné:

Jestliže si Věčný přeje, aby ženy stály nad námi, pak je jistě i nahoře v nebeských zahradách ženská bytost, která vede ženy zde na zemi. Že jsem se o to nikdy nestaral!“

Pak se Gautama pohroužil do vlastních myšlenek a za celý večer už nepromluvil ani slovo.

Jeho společníci ho znali a neodvažovali se jeho mlčení přerušit, jedině ve velmi naléhavých případech.

Když Gautama ve své chatě osaměl, oddal se celou duší modlitbě. Potom vyšel ven do přírody. Zdálo se mu, že pod širou hvězdnatou oblohou snadněji najde to, co hledá.

V měsíčních paprscích se vznášely světlé postavy. Paprsky dopadaly na zem tak měkce, jako by to byly závoje, které tyto postavy zahalují.

„Podívej se na nás, Gautamo!“ ozvaly se líbezné hlásky. „Jsme ženské bytosti. Často jsi nás vídal, ale nikdy ses nezamyslel nad tím, že kromě mužských bytostí jsme i my.“

„Je všude toto dvojí dělení?“ přál si vědět Gautama.

„Sahá tak daleko, kam až jsme schopny dohlédnout,“ zašeptaly něžné postavy. „Všude stojí ženy vedle mužů, nebo i nad nimi.“

„Všude?“ zapochyboval Gautama, pak však hlasitě zvolal:

„Ne, všude ne! Bůh, Věčný, Pán všech světů, je sám!“

„Máš pravdu, Gautamo,“ ozval se hlas jeho duchovního vůdce. „Bůh, Pán, je mimo naši schopnost chápat. Je všeobsáhlý. U něho není rozdělení na mužské a ženské, protože on je všechno ve všem. Ale pod ním jsou vznešené bytosti, mnohem vyšší než Brahma a Šiva. U nich se rozdělení již vyskytuje. Jsou ženské a mužské. Jedna ženská bytost je však ta nejvyšší.“

„Jak ji mám nazvat? Jak ji mám ženám vylíčit?“ zaprosil Gautama naléhavě.

„Budeš ji smět vytušit. Pak pro ni také sám najdeš jméno, které by tvému národu nejvíce prospělo. Má mnoho jmen, neboť její bytost je mnohostranná. Je to ta nejdokonalejší žena a požehnaný je ten, kdo ji smí vidět.“

„Kdy, kdy ji budu smět spatřit?“ žadonil Gautama.

„Nevím. Modli se a čekej!“

Následující dny strávil Gautama podle pokynu na modlitbách. Zaměřil plně své myšlenky na nejvyšší ze všech žen, nedokázal si ale o ní utvořit obraz. Noc co noc chodil pod třpytnou tmavomodrou oblohu a modlil se.

Za jedné takové noci se Gautamovi zdálo, jako by celá příroda ztichla. Nepohnul se ani lísteček.

Všechno bylo plné zbožnosti, takže posvátné očekávání zachvátilo i Gautamovu duši. Přistoupil ke kameni využívanému při pobožnostech a položil na něj ruce. Chtěl se o něj opřít a zároveň hledal spojení.

Paprsky dopadající na zem se zcela tiše, neznatelně zbarvily do růžova. Změnilo se snad světlo měsíce? Gautama pohlédl vzhůru. Právě nad ním, v tmavé modři nebes, pluly světlé obláčky nejněžnější růžové barvy.

Odsunuly se jakoby ve hře stranou a uvolnily místo širokému proudu zlatých paprsků, který jimi prorazil. Ve světle těchto nadpozemsky krásných paprsků se obláčky jevily jako malé roztomilé děti.

Jich si však Gautama už nevšímal. Plně ho zaujal zázrak odehrávající se v jejich středu.

Po zlatých paprscích klouzalo dolů cosi růžového, třpytného a zářícího. Zpočátku to vypadalo také jeho velký oblak, ten se pak ale změnil, nabyl určitého tvaru a nad Gautamou se vznášel obraz nejspanilejší ženy, jakou kdy lidské oko spatřilo.

Zdálo se, že tmavomodrý plášť barvy nočního nebe zahaluje něžnou postavu, jejíž dlouhé, stříbrně se třpytící vlasy ji odívaly jakoby druhým pláštěm.

Přes obličej, jehož líbeznost se dala jen vytušit, splýval světlý závoj. Jím probleskovaly oči jako slunce. Ženská bytost měla na hlavě zlatou korunu se sedmi barevnými drahokamy, ze kterých vycházely směrem vzhůru světlé paprsky.

Gautama klesl na kolena.

„Paní nebes!“ modlil se a jásal. A „Paní nebes“ znělo kolem něho tisíci hlasy jako tichá hudba.

Vztáhl ruce vzhůru. Zmocnila se ho nesmírná touha.

„Vznešená paní! Děkuji, že jsem tě směl vidět, děkuji, že o tobě smím lidem přinést zvěst!“

Znění kolem něho zesílilo. Zdálo se, že z této světlé postavy vycházejí proudy síly a pronikají jím.

Měl dojem, že mezi znějícími tóny slyší nesmírně lahodný hlas:

„Řekni pozemským ženám, že nahoře v Božích zahradách je zahrada čistoty! Ať se snaží, aby se do ní dostaly.“

Barvy zvolna bledly, znění sláblo. Obdivuhodný obraz zmizel tak tiše, jak se objevil. Gautama, jehož duše celá jásala, vroucně děkoval Věčnému.

ZA DVA dni měly opět přijít ženy. Gautama si přál promluvit si s nimi sám, nařídil ale, aby jeho společníci zůstali nablízku a měli možnost rozmluvu slyšet.

Časně zrána, dříve než se udělalo horko, stoupaly ženy nahoru. Tentokrát to byly tři ženy, které si přišly pro odpověď na otázku.

„Šákja-muni!“ zvolaly potěšené, že ho vidí. „Teď uslyšíme to pravé.“

Pokynul jim, aby se posadily a odpočinuly si, protože cesta pro ně byla obtížná.

Potom opakovaly svou otázku a Gautama jim potvrdil, že jejich tušení bylo správné. V jedné z posvátných zahrad, které se však rozprostírají hluboko pod příbytkem Věčného, vládne překrásná svatá paní, Paní nebes.

Je tak zářící, že by nikdo z lidí nesnesl její pohled, a proto jí obličej zahaluje lehounký závoj. Tato Paní s láskou vzpomíná na pozemské ženy a nabádá je, ať dosáhnou duchovní čistoty a zůstanou čisté, aby tak jednou mohly hledat a najít posvátnou zahradu čistoty.

Oddanost, kterou cítil, mu vnukla i správná slova – nehledaně mu plynula přes rty. Věděl ale, že sám všechno ještě příliš málo pochopil, než aby o tom mohl říci více.

Možná ani to, co řekl, nebylo všechno správné. Ale ženy si přály získat odpověď a Paní nebes stála před jeho duchovním zrakem tak jasně, že stačilo pouze líčit to, co viděl.

Ženy byly šťastné a hluboce vděčné za to, co se dověděly.

„Teď bezpečně víme, že se nás v nebesích ujímá žena. Její zásluhou sňal velký mistr Gautama z žen opovržení a postavil je před muže. Proč nám o Paní nebes neřekl?“

„Protože o ní nevěděl,“ přiznal Gautama nesměle, narazil však na prudký odpor.

„Já to vím,“ prohlásila nejmladší z žen. „Musel čekat, až se na to samy zeptáme. Teprve pak jsme mohly dostat odpověď. Nemyslíš, Šákja-muni, že bychom měly jít do ženských klášterů a vyprávět tam o Paní nebes?“

„Ano, jděte!“ zvolal Gautama celý šťastný. „To je pravý sesterský způsob: když se nám dostane něčeho vzácného, dáváme to dál. Způsob vašeho myšlení je správný a mám z něho radost. Ale nebudou vám věřit,“ dodal zamyšleně. „Neznají Šákja-muniho.“

Žena na něho pohlédla očima, ve kterých bylo patrné vědění.

„Když dovolíš, nebudeme se o tobě v klášterech zmiňovat jako o Šákja-munim, ale použijeme tvé pravé jméno. Pak nám uvěří. Nemusíš se však obávat, že bychom prozradily, kde teď pobýváš. Jasně cítíme, že sis zvolil samotu, a ctíme tvou vůli.“

„Odkud víš, kdo jsem?“ podivil se překvapený Gautama.

„Často jsem tě vídala v noci, když jsem se v myšlenkách zabývala Věčným. Jakmile jsem tě teď spatřila, poznala jsem tě.“

Gautama jim dovolil, aby jeho jménem vykládaly všem ženám o Paní nebes. Ženy ho požádaly, aby požehnal jejich předsevzetí a tak jim vyprosil sílu Věčného.

Bylo to pro ně velké prožití.

Poté, co ženy odešly, Lidandha litoval:

„A ani jsme se nedověděli, jak se jmenují.“

Gautama podotkl, že na jménech nezáleží. Ženy, kterým se dostalo pro jejich pozemské sestry svatého zjevení, jsou nahoře ve Světle známy a to stačí.

Gautama se stále hlouběji nořil do nového vědění. Uvědomil si, že Paní nebes dávno a dávno znal, a přesto se mu její světlá postava ukázala teprve nyní.

Nechtěl o tom hloubat, jeho myšlenky se ale přesto neustále vracely k tomuto bodu. Vyvolával si v paměti spanilou postavu, lahodný hlas a z hlubin jeho duše se vynořovalo jméno, které nebyl schopen zachytit.

Toto jméno bylo nesmírně oblažující. A bylo s ním spojeno ještě jiné jméno, jehož síla ho úplně přemáhala.

Bylo to nádherné, i když se marně snažil zachytit tato jména správně. Věděl, že jednou se mu to podaří, i kdyby to bylo teprve v hodině, kdy bude opouštět tuto zemi.

MĚSÍCE míjely. První rok uplynul a trojice to ve své samotě ani nepozorovala. Občas přišli lidé z údolí s různými záležitostmi.

Jednou s sebou přinesli nemocné dítě a prosili, aby mu muni požehnal. Bylo mu chlapce líto. S vroucí modlitbou k Věčnému položil ruku na jeho rozpálené čelo, a horečka zmizela. Chlapec se uzdravil. Aby však Gautama zamezil přívalu prosebníků, kteří by mířili na horu, zakázat lidem se o tom zmiňovat.

Slíbili to sice, ale stav náhle uzdraveného dítěte se nedal zatajit. Proto Gautama každý sedmý den odcházel brzy ráno hlouběji do hor a odpovědi na dotazy přenechal Lidandhovi. K uzdravování se nedal přimět, a tak proud prosebníků ustal sám od sebe.

Lidé s sebou přinášeli jako protislužbu potraviny. Byly velmi vítány, protože výtěžek za prodané koně se ztenčil na minimum.

Vada měl starosti:

„Mistře, co budeme dělat? Když prodáme ještě své koně, nebudeme odtud moci nikdy odjet.“

„Své koně si nechte a prodejte mého,“ navrhl Gautama. „Já ho už nebudu potřebovat.“

Oba společníci se lekli. Gautamův návrh je zarmoutil, považovali jej za znamení, že hodlá zemřít zde nahoře, možná už cítí blížící se smrt.

Uvažovali o různých možnostech, jak se vyhnout prodeji koní. Vtom zřetelně uslyšeli tenký hlásek. I když se Vada rozhlížel na všechny strany, nemohl zjistit, odkud se hlásek ozývá.

Lidandha však spatřil před sebou stát malého snědého mužíčka. Ten ho dovedl na místo, kde ležely kameny různých barev.

„Vezmi si je, Lidandho,“ povzbudil ho mužíček. „Budeš je potřebovat. Když bude mít mistr nedostatek, zavolej nás. Pomůžeme!“

Lidandha bezděčně sáhl po kamenech a malý pomocník zmizel. Vada slyšel dárce, ale neviděl ho. Oba žáci byli plní toho, co právě prožili, a děkovali Věčnému.

Lidandha donesl kameny Gautamovi. Jeden z nich Gautama ještě nikdy neviděl. Byl to žlutý, jiskřivý krystal. Druhé dva, sytě modrý a nádherně červený, znal. Takové kameny bytostní často ukázali bratřím hledajícím v horách. Žlutý kámen ho ale uchvátil.

„Kde jste jej našli?“ vyzvídal a celý ožil.

Lidandha mu vylíčil, jak jim mužíček kameny ukázal a poradil, k čemu mají sloužit.

Gautama měl radost, ale hned také přemýšlel, jak by mohl tento kámen, který mu připadal obzvlášť cenný, dopravit na horu Věčného.

Když ho žák opustil, zavolal Gautama malého pomocníka. Přišel okamžitě.

„Věděl jsem, že budeš mít z kamene radost,“ prohodil maličký živě. „Měl bys nosit čelenku posázenou těmito drahokamy.“

„Nepotřebuji už čelenku,“ bránil se mistr. „Chtěl bych však vědět, kde se takové kameny vyskytují.“

„Jsou ukryté v písku našich řek. Kdo je umí hledat, často najde nesmírně krásné.“

„Velmi bych si přál, aby byly takové kameny vsazeny do obětního kalichu, který je v chrámu na hoře Věčného. Ovšem nevím, jak by se tam mohla poslat zpráva. Maličký, nechtěl bys být mým poslem?“

„Mistře, cožpak jsi ještě nikdy nevolal Siddhovu duši?“ podivil se bytostný. „Často tě hledá. Zavolej ji a pověz jí o kamenech. Pak budeme moci pomáhat bratrům při hledání. Naši vědí o místech v posvátné řece, kde je možné tuto žlutou krásu najít.“

Pomocník zmizel a Gautama přemýšlel. Že má zavolat Siddhovu duši? Pak by znovu navázal spojení s lidmi, opět by uslyšel o hoře. Tomu se chtěl vyhnout.

Ale myšlenka vyzdobit kalich ve svatém chrámu právě těmito vzácnými kameny byla příliš lákavá. Mistr stále znovu uvažoval, co by měl dělat.

Těmito myšlenkami však už nevědomky položil most, po kterém se Siddhova duše mohla dostat k němu, V noci stanula před ním, světlá a slunná, taková, jaký vždy prozařovala Siddhovou bytostí.

Gautama měl nesmírnou radost. Rázem zapomněl na všechno uvažování. Jak bylo nádherné vědět, že tento jinoch bude jeho nástupcem! Siddha sám byl nesmírně šťastný, že po čtrnácti měsících mistra konečně našel.

„Často jsem ti byl nablízku, Gautamo,“ přiznal, „ty ses však úplně uzavřel. Nemohl jsem se k tobě přiblížit.“

Gautama ukázal Siddhovi žlutý kámen a dal mu pokyny, jak se mají takové kameny v chrámu použít.

O mistrových zážitcích ani o tom, co prožili bratři, nemluvili. Siddha byl zdrženlivý jako vždy a čekal, o čem se mistr zmíní. Ten si ale už nepřál vědět o ničem, co by jeho myšlenky mohlo odvést od vnitřního soustředění.

Vlídně se rozloučil se světlou, radostnou duší. Siddha ho však poprosil:

„Mistře, smím k tobě přijít, až se budeš loučit se zemí? Dovol, abych mohl být ve tvé blízkosti.“

Pro Gautamu to bylo velké prožití, když poznal, že je možné přivolat lidskou duši nebo také vyslat svou duši, aby vyhledala jinou. Slyšel sice, že velcí mudrci uměli něco takového, ale nikdy ho nenapadlo, aby to sám zkusil.

Je to vlastně samozřejmé. Jestliže se může duše dostat do vzdálených, výše ležících sfér, proč by nemohla vědomě zamířit na jiné místo v prostředí, které zná? Proč ho na to jeho duchovní vůdce nikdy neupozornil?

Protože na to musel přijít sám na základě nějakého velkého přání. Siddha k němu našel cestu díky své věrnosti a díky své čistotě najde ještě leccos, co může lidem pomoci dostat se vzhůru.

Měl Siddhovi vyprávět o Paní nebes! Že si na to nevzpomněl! Možná se ale o ní mají dovědět nejdříve ženy. Nejspíš tomu tak bude, protože vznešená ženská bytost, kterou směl spatřit, byla nebeskou pomocnicí ženství.

Opět ji zřetelně spatřil svým duchovním zrakem. Připadalo mu, že slyší překrásné znění a vidí světlé růžové obláčky. V jeho nitru se znovu vynořilo jméno, které na zemi nikdy neslyšel, a přesto mu bylo velmi známé. A pak i druhé jméno, které poskytovalo sílu.

Gautama klečel na kolenou, modlil se a prosil:

„Věčný, dovol, abych mohl zachytit jména, která naplňují celé mé nitro! Je mou vinou, že mě ještě stále dělí tenký závoj od toho, co jediné je život, takže se mi to nemůže zjevit?“

Na jeho prosbu mu byl ukázán obraz: Spatřil světlé, nesmírně rozlehlé síně. Proudily jimi paprsky světla přicházející shůry, pak se vracely zpět, soustřeďovaly se uprostřed v jediném bodu a odtud opět vystupovaly vzhůru. Byl to nádherný nepřetržitý koloběh.

Dlouho, velmi dlouho se směl Gautama dívat na obraz. Víc neviděl, obraz však pronikl hluboko do jeho duše a probudil vzpomínky, které v ní dřímaly.

Kde jen už viděl tyto síně? Kdy prožíval toto proudící záření? Ještě to nevěděl, ale v jeho duši se vynořila vzpomínka na nádobu nade vše drahocennou, v níž se vlnila zářící síla. A kdosi tuto nádobu zvedal!

V té chvíli se mu zdálo, jako by jeho vzpomínky zakryl závoj. A přece věděl, že ten, kdo pozvedl nádobu, byl středem všech kroužících kruhů, které viděl. Tohoto neznámého musí najít.

Obraz ho již neopustil. Kdykoliv se pohroužil do modlitby, zdravily ho světlé síně. Zdálo se, že ho záření prožhavuje a naplňuje stále novou silou.

Jednoho dne našel souvislost: jestliže ten, kdo pozvedá nádobu, je centrem všech kruhů, pak je to svatá Vůle Boží.

Když se lidské duši dostane milosti, že se jí Boží Vůle posvátně zjeví, pak se ve zbožném pohroužení celá zachvěje! Už jen jeden krok ho dělil od poznání toho, o kterém náhle s jistotou věděl, že ho zná.

Duše, poznej ho i nyní, abys našla pravý život!

Gautamův vnější život se velmi změnil. Přes den často spal. Obestřela ho tichá dřímota a pak přešla v poloviční bdění, ve kterém byl v kontaktu s neviditelnými.

Malí bytostní ho vodili na místa, kde vznikaly prameny, do svých dílen a klenotnic. Vyprávěl pak o tom svým průvodcům při jídle, které přijímal jen jednou denně.

Nadarmo mu Vada nosil ovoce, které měl jindy tak rád. Gautama již o ně nedbal. Jedl pravidelně už jen večeři, a když spatřil něco pozoruhodného, proti svému dřívějšímu zvyku se rozhovořil.

„Zapamatujte si to, musíte o tom povědět ostatním,“ pobízel je.

Teprve když se oba vydali odpočinout si do své chaty, začínal jeho skutečný život. Noci trávil v modlitbách a rozjímání. Jeho duše podnikala daleké cesty, ale nikdy ne samovolně. I zde se Gautama nechával vést.

Tak směl opět jednou spatřit Siddhártu. Nedíval se už dolů s takovým zaujetím, i když se stále ještě nemohl odtrhnout od studny. Zdálo se, že v této duši připoutané k zemi svítá poznání, že se musí a může zbavit pout, která ji poutají k jejímu národu.

V Gautamovi se probudilo vroucí přání, aby se tento služebník Věčného mohl osvobodit. Přání se změnilo v modlitbu a té byla dodána síla zatřást duší druhého člověka. Siddhárta vycítil tento vliv. Udiveně se rozhlížel kolem sebe a tázavě hleděl do dálky.

„Ó Pane všech světů, pomoz mu, aby prohlédl!“ prosil Gautama.

LIDANDHA a Vada se chystali zajet společně do Kusináry na nákup. V poslední době se střídali, takže jeden z nich vždy zůstal v Gautamově blízkosti. Tentokrát však mistr se smíchem trval na tom, aby se na cestu vydali oba.

„Co by se mi zde mohlo stát?“ poznamenal. „A kdybych potřeboval pomoc, mám tady spoustu bytostných, na které se mohu obrátit.“

Když znovu cosi namítli, připomněl:

„Spíš by se mohlo něco přihodit jednomu z vás, kdyby sjížděl sám z příkré skály. Budu klidnější, když budu vědět, že jste spolu.“

Opustili ho s pevným úmyslem nezdržet se dlouho. Vedle kamene, u něhož se konaly pobožnosti, napnuli látku, která na odpočívajícího Gautamu vrhala stín. V poslední době tam lehával nejraději.

Dnes si udělal z pokrývek pohodlné sedátko a látku shrnul tak, aby mohl mezerou vidět nebe.

Teď klidně seděl a opíral se zády o kámen. Sepjal ruce a toužebně hleděl mezerou vzhůru k nebi.

Tiše, aniž to zpozoroval, se za ním objevily světlé postavy. Neviděl je. Zato viděl, jak se dolů snáší paprsky zářící jako ryzí zlato. Nejdříve to byly pouze tři paprsky – zdálo se, že k němu hledají cestu – a pak jich neustále přibývalo.

Konečně uslyšel i znění, něžné, tiché tóny spolu s burácejícími a jásavými. Jeho srdce se rozbušilo tak, jako by mělo puknout. Dolů proudila záplava barev jako předzvěst vznešeného zjevení.

Ukázal se obraz, který už jednou viděl, tentokrát se ale zdálo, že to není pouhý obraz. Síň oživovalo proudění všeho druhu. Na oltáři, k němuž se tlačily zástupy bytostí, stála žhnoucí, zářící nádoba.

Gautamova duše cítila spojitost se vším. Bouřlivě si přála být mezi ostatními. Tiše, aniž si toho všimla, byla vyzdvižena. A v záplavě citů se zajíkala, vyrážela slova, jména, která znala, o nichž však Gautama v pozemském těle nic nevěděl.

Zdálo se, že zlatý závěs nahoře se odsunuje stranou. Slavnostně, velebně se rozezněly nádherné akordy a ze záhybů závěsu vystoupil muž a uchopil nádobu. Měl bílé roucho, jeho kadeře stříbrně zářily a oči byly jako ohnivé plameny.

„Parzivale, můj Pane a Králi!“ jásala Gautamova duše. „Tobě jsem sloužil, aniž jsem si to uvědomoval. Ty, ty jsi středem všeho kroužení, veškerého dění. Ty jsi svatá Vůle Boží, vůle Tvého věčného Otce!“

Celé veliké zjevení bylo pro něho posledním darem milosti Boží. Jeho duše jej s jásotem přijala, zbavena dalšího hledání, jista si věčnou nepomíjivou pravdou.

Jeho tělo ale nesneslo tuto přemíru síly. Světlé ruce od něho tiše uvolnily jeho duši a ta se vznesla vzhůru. Spěchala tam, kam ji volal její král. Světlé bytosti ji přijaly a pomáhaly jí.

Nebeské světlo pohaslo. Gautamovo tělo leželo pod ochrannou stříškou z pláten. Rysy jeho obličeje zjasnil neskonalý mír.

Vedle něho stály dvě duše, které opustily lidská těla a dorazily sem, aby mu byly nablízku v minutách nejvyššího prožití.

Byla to milost Věčného, že jim to dovolil. Věděly to a děkovaly mu. Všechno, všechno směly rovněž vidět, aby o tom mohly vyprávět lidem a tím jim pomáhaly razit cestu ke Světlu.

Byl to král Suddhódana a Siddha, nejvyšší bratr. Oba byli nejsvětlejší a nejčistší z lidí, které Gautama miloval a kteří ještě žili na zemi. Díky své věrnosti ho mohli najít a být u něho v jeho posledních okamžicích.

Jejich duše se plné vděčnosti vrátily do svých pozemských schránek a oznámily, že Gautama odešel z tohoto světa.

„Teď se i on stal Buddhou. Probudil se na jiné úrovni. Gautama Buddha je větší než Siddhárta Buddha!“

Tato zvěst se nesla národem synů Indu od vrcholků Himálaje až dolů na pobřeží omývané mořskými vlnami.

Když se obě duše rozloučily, přistoupili k bezduché schránce svého přítele neviditelní. Malí bytostní přinesli slíbenou zlatou čelenku s drahocennými žlutými kameny.

„Patří mu, protože směl vidět Krále,“ zašeptali a položili ji na chladnoucí čelo.

Na jeho hruď pak položili zvláštní šperk, jaký lidské oko v této zemi ještě nikdy nespatřilo. Byl to rovnoramenný kříž s bílým kamenem uprostřed.

„Sloužil věčnému kříži Pravdy,“ říkali si mezi sebou, „a proto až bude jeho pozemská schránka ukládána k odpočinku, ji smí zdobit toto znamení!“

Když se krátce před západem slunce oba společníci vrátili na horu, zjistili, že mistr usnul na věky. Lidandha viděl, že malí pomocníci a velké zářivé bytosti stojí na stráži u bezduchého těla. Vnitřním zrakem, který se jim otevřel otřesem nad ztrátou jejich mistra, hleděli oba s údivem na šperky, které nebyly pozemským očím viditelné.

„Jako služebník nejvyššího krále je smí nosit,“ pošeptal jeden z mužíčků Lidandhovi.

„Kéž bychom u něho zůstali,“ naříkal Vada. „Musel zemřít opuštěný a sám.“

„Směl se vrátit domů,“ opravil ho Lidandha, ale i jemu ztěžklo srdce žalem.

Noc strávili v modlitbách u Gautamovy tělesné schránky. Když svítalo, dohodli se, že je nutné uvědomit bratry o Gautamově smrti, aby mohlo být jeho mrtvé tělo dopraveno na horu Věčného.

Lidandha se rozhodl, že se poradí s pomocníky. Sdělili mu:

„Čekejte. Všechno je už připraveno.“

Lidandha jim plně důvěřoval, takže přesvědčil i Vadu, aby všechny starosti pustil z hlavy.

K polednímu, když slunce dosáhlo svého nejvyššího bodu, spatřili, jak přijíždí nádherný průvod. V paprscích slunce se blýskaly postavy na koních s bohatými postroji. V čele jel muž, který vypadal jako omládlý Gautama.

Překvapeně a jako omámení hleděli oba osiřelí žáci na blížící se průvod. Kdo to asi je?

Jezdci seskočili z koní a uctivě se blížili k modlitebnímu kameni, u něhož dosud odpočívalo Gautamovo tělo přikryté vyšívaným hedvábím.

Ví už někdo o jeho skonu? Pravděpodobně ano. Muži se rozestavili do kruhu kolem kamene. Jejich velitel přistoupil k bezduchému tělu, nadzvedl pokrývku a s láskou a bolestí pohlížel do krásného, ztichlého obličeje.

„Káthmándští mužové,“ oslovil po chvíli přítomné hlasem, který až otřásl oběma Gautamovými druhy, jak silně jim připomínal mistrův hlas, „Gautama se stal Buddhou! Byl vyvolen z tisíců, aby sloužil Pánu všech světů, a činil to s nasazením celého svého života. Poháněla ho k tomu věrnost, kterou byl povinen zachovávat svému Pánovi. Lidé se nikdy nedoví, čeho všeho se vzdal, aby jim mohl hlásat o Věčném. Nic ale nepostrádal. Cítil se být bohatě odměněn tím, že směl sloužit.

Jsme mu zavázáni díkem. Oplaťme mu tím, že se nikdy neodchýlíme od toho, čemu nás učil!“

Pak se Suddhódana obrátil ke Gautamovým společníkům. Přistoupili k němu a informovali ho o tom, co věděli.

Král se znovu ujal slova a vyprávěl o smrti velkého Buddhy. Přítomní muži uchváceně naslouchali. Nerozuměli sice všem souvislostem, ale přesto se před nimi objevilo něco, co pozvedlo jejich život ze všednosti. Nikdo z nich nezapomněl na tuto hodinu prožitou vedle zesnulého Buddhy.

Nakonec dal král Suddhódana přinést nosítka, na nichž měli bratrovo tělo snést k úpatí hory. Tam čekal na drahocenné břemeno vůz zdobený pozlacenými řezbami a tažený čtyřmi ušlechtilými koni.

V té chvíli Lidandha sebral odvahu a přes rty mu přešlo:

„Kam ho chceš dopravit?“

Suddhódana se na okamžik zarazil, pak se přemohl a prohlásil:

„Byl bych ho rád odvezl do Kapilavastu, ale máš pravdu – jeho místo je na hoře Věčného. Svou připomínkou jsi mi ukázal, jak sobecky jsem uvažoval.

V Káthmándú ale musíme tělo nejprve nabalzamovat, jinak se nám rozpadne dřív, než dojedeme k cíli.“

Gautamovi společníci se připojili k průvodu, který vezl mrtvé tělo do Káthmándú a odtud na horu Věčného.

Když průvod dorazil na rovinu posvátného veletoku, přijela mu naproti jiná, méně okázalá družina. Byl to Siddha s několika bratřími, kteří se chtěli ujmout těla mrtvého mistra.

Na hoře Věčného se zatím shromáždilo velké množství bratrů a sester ze všech částí říše. Kam se nedostali poslové na koních, tam donesli zprávu bytostní.

Skalní hrob byl vyložen vzácnými bílými kameny a u hlav lůžka, na kterém měl spočinout zesnulý mistr, stála zlatá miska se sedmi žlutými kameny, mistrovské dílo, jemuž nebylo rovno.

Gautamova pohřbu se zúčastnili i malí a velcí bytostní. Mohli je zřetelně vidět všichni vidoucí i mnozí z těch, jimž byl pro tento den otevřen vnitřní zrak.

Siddha proslovil u kamene používaného při pobožnostech řeč na rozloučenou a pak podobně jako Suddhódana v osamělých horách vyprávěl i zde o mistrově odchodu z této země.

Uměl lépe než král vylíčit své prožití slovy tak, aby je mohli všichni pochopit. Pokorně prožili milost Pána všech světů, který uznal odcházejícího služebníka, a tím i je, za hodna tak vznešeného zjevení.

Siddha dal připravit náhrobní desku. Na bílém podkladě byla, ověnčená zlatým listovím, uprostřed vytesána pouze dvě slova:

G a u t a m a – B u d d h a.

Na udivené dotazy mnoha bratrů odpovídal Siddha prostě:

„Bylo to jeho přání.“

Co jiného ještě řekl mistr svému nástupci, mělo zůstat uzavřeno v jeho duši.

KNIŽNÍ ŘADA „ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ“

Z DOZNĚLÝCH TISÍCILETÍ

Mojžíš

Život Abd-ru-shinův na zemi

Abd-ru-shinova náhrobní deska vypovídá

Vyobrazení Abd-ru-shinovy náhrobní desky

Maria

Život Ježíšův na zemi

EFESUS

Život a působení připravovatele cesty Hjalfdara v předhistorické době

ZOROASTER/ZARATHUŠTRA

Život a působení připravovatele cesty v Íránu

LAO-C’

Život a působení připravovatele cesty v Číně

BUDDHA

Život a působení připravovatele cesty v Indii

MOHAMED

Život a působení připravovatele cesty v Arábii

ZAVÁTÉ DOBY SE PROBOUZEJÍ

SVAZEK I:

Krišna

Nahome

Kassandra

Maria z Magdaly

SVAZEK II:

Atlantis

Říše Inků

První pozemské splnění ze Světla: Abd-ru-shin

1. Perští rodiče

2. V říši Ismánů

3. Vyvolený národ

Druhá milost ze Světla: Kassandra

Jan Křtitel

Potřetí se sklání Boží Láska: Ježíš z Nazareta

SVAZEK III:

První díl: Usilování o Pravdu

1. Egypt

2. Nemare

3. Faraóni

Druhý díl: A když přišlo Slovo Pravdy!

1. Neznámé ze života Syna Božího Ježíše

2. Apoštolové

BUDDHA

Vydalo nakladatelství Defensor pacis, Brno

v roce 2017.

Toužíte být skutečně člověkem a opravdově hledáte? Pak jsou tyto životopisy právě pro Vás. Napsali je ve 30. letech dvacátého století lidé obdaření mimořádnými schopnostmi žijící v blízkosti Abd-ru-shina, autora Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“, na Vomperbergu v Tyrolsku. Spolu s ním zde působila jeho manželka, paní Maria, i slečna Irmingard a rovněž celá řada význačných osobností.

Abd-ru-shin, což v překladu znamená Syn Světla, žil na zemi již jednou v 1. pol. 13. stol. př. n. l. jako arabský kníže. Vládl mocné říši Is-Ra v oblasti horního toku Nilu a přijal k sobě Nahome, jak se slečna Irmingard jmenovala za svého tehdejšího života. Paní Maria, jeho část pocházející rovněž ze Světla, se vtělila na zemi jako Kassandra v maloasijské Tróji o něco později. Životopisy nám tak umožňují pochopit široké duchovní souvislosti mezi událostmi v dávné minulosti a v dnešní době.

Když se na zemi narodil Syn Boží Ježíš, byla to další milost: již potřetí se sklonila Boží Láska. Ježíšova osobnost a působení se nám teprve díky těmto pravdivým líčením vycházejícím ze skutečnosti vyjevuje v plné vznešenosti a důstojnosti.

Výstražným mementem je pro nás Atlantis, jež se vinou svých obyvatel potopila za den a noc… Naopak říše Inků, řízená zákony, které byly v souladu s činností stvoření, přetrvala tisíciletí.

Světlo dávalo v průběhu dějin připravit v různých zemích pomocníky, aby duchovně pozvedli národ a přivedli ho na cestu k výšinám: Hjalfdara, Zoroastra/Zarathuštru, Lao-c’a, Buddhu i Mohameda. Jejich boj o Pravdu má mnoho společných rysů s českým dějinným úsilím o život podle Božího zákona.

Všechny cesty by dnes měly vyústit do velké cesty světla, která přímo a bez oklik vede vzhůru k Pravdě, k Jedinému, Věčnému. Stojí na ní obrovská světlá postava – Ten, na něhož odkazovali všichni připravovatelé cesty. Je to Saošjant, zářící hrdina Íránců, Maitréja Indů, Mahdí Arabů, židovský Mesiáš i ten, na něhož upozornil sám Ježíš jako na „Ducha Pravdy“, který má přijít.

Přinesl lidstvu poslední záchranu a pomoc

v Poselství Grálu „Ve světle Pravdy“,

osvobození z temnot, ale i třídění duchů a soud

nad nimi. K němu vedou všechny cesty,

je cílem, věčně živým křížem Pravdy.